A Pitymalló Kesely breviáriuma

Hogyan pitymallhat egy kesely? Hiszen sok mindent mível egy kesely, de hogy pitymallana, olyat még nem pipáltak. Persze hogyan lehetne egy pitymallást pipálni? Tele van a világ rejtélyekkel – de talán ez nem is baj, talán éppen ettől szép és izgalmas az élet.
Különben hogy a csodába pitymallanék máshogy, mint annak rendje és módja szerint? Este bealkonyul, reggel meg pitymallik – aki ezt másképp csinálja, az közönséges szemfényvesztő, és máglyán a helye a bitangnak! Egy keselyi fényben fürdő világ örök hajnalát éljük mi, boldog halandók, a puszta döglét bús várományosai, akikben véghetetlen az éh, hogy mulandóságunkat az Égi Lénnyel feletetve feledtessük. Tálaljuk hát magunkat alázattal koncául, ha éppen most kordult meg a bendeje, indult meg a nyálelválasztása – de részletezze, akinek van rá gusztusa.
A Pitymalló Kesely: életérzésnek és világnézetnek valamely sajátos, fűszeres elegye. Hizlaljuk hát magunkat kövérre és kívánatosra ezen életérzés mint különös diéta révén, hogy az időtlenül pitymalló Kesely tápláló, rostgazdag eledelévé válhassunk. E szimbolikus Kesely torát üljük hát magunkon, ismerjünk minden kis mócsingos falatban magunkra, lelkünk leglelkére, velőnk velejére, egyetlen testvérünk egyetlen testvérére. Csemcsegjünk jóízűen a szárnyas Hajnal ígéretén, s a szív szívószálával szipogassuk le üde harmatát.

TARTALOM

A hóhérbárd (Arany János ötlete alapján)
Ballada-trilógia Szőrösszívű Arcsibáld kóborságáról
Ballada Szőrösszívű Arcsibáldról, a kóbor ifjúról
Ballada Szőrösszívű Arcsibáldról, a kóbor lovagról
Ballada Szőrösszívű Arcsibáldról, a kóbor lélekről
Fejezet a magyar irodalomból – Baltay Nándor
Három irgalmatlan zsenge
Tyimofejev
Matyóbolt
Sapka
Mikes Kelemen
Antikné, avagy a görög tragika
Télaposz
Hamlear
Prokrusztész dala a Leukipposzból
Benkő Absolon
Hónap-rondók
Keresztrejtvény
Szonett-töredékek B***-néhez
Don
Űrdalok
Dal az Űrből reánk leselkedő veszélyekről
Űrvalkűr-kűr
Csillagmagány
Táncsics-vájka
Keresztfejtvény

A hóhérbárd (Arany János ötlete alapján)

Kicsi Edvárd, Eduárdka,
Menj a nagymamidhoz!
Hadd látom – mondd úgy – mennyit ér,
Jézuska amit hoz!

Van-e ott golyó és bejgli, jó?
Mazsola a rumban?
Használt-e a nagymaminak
A kúra a szanatóriumban?

S a vágy, az istenadta vágy,
Mit úgy vágy kis Eduárd,
Meglesz-e most, még ma, hamarost
A műanyag hóhérbárd?

Kicsi Edvárd, Eduárdka
Az asztalhoz léptet,
S eszi a sok finomságot,
Mit nagyi elé épp tett.

Vadat s halat s mi jó falat,
Szem-szájnak ingere,
Kicsi Edvárd, malac Edvárd
Ráeszi az ingére.

Te nagyi, te nagyi! Hát senkitől
Ajándékt nem kap Eduárd?
Te nagyi, te nagyi! Hát elmarad,
Mit szívem oly régen várt?

Egy nagy kalap vacak halat
S mi szem-szájnak ellene,
Azt látok én! De nekem ám
Egészen más kellene!

Te nagyi, te nagyi! Hitvány nagyi!
Hát így éljen Eduárd?
Hol van, mi okozza örömöm?
Elő egy játékbárd!

Egymásra néz a nagymama,
Nem jön ki száján a rag,
Orcáin mint félelem
Sápad el a harag.

Szó bennszakad, hang fennakad,
Látván, mily bősz Edi,
Ajtó megett fehér autó:
Nagyi előszedi.

Itt van, drágám, mi szívedet
Vidítsa, mond az agg,
S Edi zörög, aztán hörög,
Amint utánakap.

Edi, zörögsz, aztán hörögsz,
Amint utánakapsz?
Nam fogod azt megköszönni,
Amit utána kapsz!

Letörve autód részei
Halomba, mit bután a
Földhöz vágtál! De meglásd,
Hogy mit kapsz utána!

Szemétbe ki! Kell a francnak!
Sivítoz Eduárd.
Nem e vacak kell nekem,
Hanem egy játékbárd!

Ah! Lágyan kérlek még elébb,
Hogy itt ne ordibálj!
Itt van egy pár üveggolyó,
De vélük ne dobálj!

Ne űzz velök, lökött kölök,
Ilyen játékokat!
S hint Eduárd szerteszét
Üveggolyót, sokat.

Most hirtelen és váratlanul
Felugrik nagymama.
Feje vörös, zúz is, tör is,
Rájött a rohama!

Eltört kezedben minden! 
No halld meg, Eduárd:
Nem lesz soha tiedé
A nyavalyás játékbárd!

Meglátom én! - üvölt Edi,
Hangja rettenetes.
Szemétre minden ajándék!
Hol van a szemetes?

Ha, ha! Mi zúg, mi éji zaj,
Mi éjszakai lárma?
Autóm hangja, mit kidobtam
Bárdom miatt már ma?

Ha, ha! Elő autó, golyó,
S nagymama, a beste!
Fülembe zúgja átkait
A karácsonyeste!

De túl autón, túl síp-dobon,
A paplanomon át
Hallom e zajt – hát kidobom
Az őrjöngő nagymamát.

Ballada-trilógia Szőrösszívű Arcsibáld kóborságáról

Ballada Szőrösszívű Arcsibáldról, a kóbor ifjúról

De magas a Tarcsa fala,
Esküvőre gyűlünk alá.
Örül most a boldog ara, 
Hisz Arcsi őt elvállalá.

Lekerül róla a párta,
Arcsi várja s közös párna,
Boldog is lehet hát Márta,
Kinek szája, mint egy márna.

“Isten hozott, drága Mártám!
Lesz itt neked koszt és kvártély.
Vőlegényed ott bent vár tán,
S eljöhet a várva-várt éj!”

Márta biz’ nagyon elképedt – 
Sosem volt még ily meglepett,
Látván, hogy Arcsi meglépett,
Elhagyván a nászterepet.

Hiába keresték estig,
Nem lelték őt, sem holttestét;
Az ördögöt falra festik,
Pedig kevés már a festék!

Azt hivén, hogy meghalt Arcsi,
Sír utána egész Tarcsa.
Sír Márta és húga, Marcsi,
Nincs, ki könnyük visszatartsa.

Mártához egy vad rabló jő:
Fogságában udvarlója!
Hara Mihák Bozsemoj ő,
És alatta rúg vad lója.

“A fél hozományod kérem,
S engedem, hogy hazatérjen!
Másként éltét nem kímélem,
S mérgem fojtom én a férjen!”

“Bár a szemem könnybe lábad,
Tőlem így nem szedhetsz sápot!
Át ne lépje ajtóm lábad!
Rút reményed nem kap tápot!”

Szamantához vad rabló jő,
Hogy rab Márta udvarlója!
Hara Mihák Bozsemoj ő,
És alatta rúg vad lója.

“Add ki Arcsi örökségét,
Hogyha öcséd annyit még ér!
Másként járja hamar végét!
Jó rablónak nem kell cégér!”

“Mért kéne pénz, te imposztor?
Talpad rossz küszöbnél posztol.
Lelked sötét a sok rossztól,
Belőled sem lesz aposztol!”

“Ha kard szívét már átjárta,
Eszetek is másként járna,
Főleg felesége, Márta,
Kinek szája, mint egy márna!”

Amint Mihák hazatére
(Búvhelye egy sötét tárna),
Árny követé lakhelyére,
Kinek szája, mint egy márna.

“Hiába, hogy elraboltam,
Semmit nem nyertem a bolton.
Jobb volt, míg csak saraboltam,
S becsületen nem volt foltom!”

“Ügyelj hát, hogy el ne kárhozz,
S ne legyen már lakod e ház,
Ne szaporíts kárt a kárhoz,
Építs tetőt, nehogy beázz!”

“Nem fizetett a két tetű,
Nem kell fölém acéltető.
Véleményem egyöntetű:
Számomra a dac éltető.”

“Ne káromold szegény néném!
Csak Márta a szörnyű rém ám!
Ha mellette leszek vén én,
Bizony rosszul áll a szénám.”

A rablónak most Arcsi vall,
Ily tüzet benne mi csiholt:
Összecserélte Marcsival
Mártát, míg a fény kicsi volt.

“Megüt azonnal a guta
Attól, mi fülembe jutott!
Hisz valójában e suta
Mindvégig utánam futott!

Férjemet megőrjítetted!
Most értelek éppen tetten!
Megbosszulom ocsmány tetted!
Arcsi, éljünk újra ketten!”

“Itt fekszik ledöfve görbén,
Helyettem ő hull gödörbe!
Míg én a megmentés örvén
Esem csöbörből vödörbe!”

“Csuklyám a fejemre csukom.
Megvan rá a jó kis okom:
Én kilátok épp a lukon,
S meg nem ismer senki rokon!”

Szamanta könnyét issza már.
Hátha a rabló visszamegy!
Nem lesz még akkor is szamár,
S a levét nem ő issza meg!

Kiáll hát a faluszélre –
Másnak nem szólt, úgysem ér rá –
Hányni Mihákot kardélre,
Vétke hadd váljék babérrá!

“Legszívesebben leülnék,
De jő Arcsival az álnok.
Rásajdítom örök ürmét,
Bocsátok rá örök álmot!”

“Jaj, mit tettél? Hisz ez Márta,
Életemnek szörnyű járma!
Bár ő senki sem árta,
Szája olyan, mint egy márna.”

Boldog lehet immár Arcsi
És vele az egész Tarcsa,
Főleg az új nője, Marcsi,
Kinek szája, mint egy harcsa.

Ballada Szőrösszívű Arcsibáldról, a kóbor lovagról

De magas a Tarcsa fala,
Nem hallani azt, hogy halló.
Arcsi csatába ment vala,
Pedig az nem neki való.

Bátor sereg, fel a harcra!
“Viszlát, Marcsi, te szép arcú!”
Kezdődhet a pogány-hajsza!
“Csípőd már nem nékem karcsú!”

“Két éve, hogy mentél tova!
Merre himbál most a teve,
Ami a sivatag lova,
És púpjában gyűl a leve?

Két éve, hogy itten hagytál:
Közben elmúlt hány meredt tél,
Rám meg rámborult két nagy tál, 
Amit a komódra tettél!”

“Siratni őt hasztalan,
Ez nem én asztalom.
Marcsi a vigasztalan,
Mert én nem vigasztalom.

Erős vagyok, teszek túrát,
Viszek Arcsinak friss túrót,
Ha fellelem Marcsi úrát,
Ki hadösvényt makacsúl rótt.”

Felbuzdulva fenti eszmén,
Szamanta, ki túrót hoz mán,
A nagy fejedelemhez mén
Öccséért, kit gyűr az oszmán.

“Népek felséges királya,
Ki bölcs törvényünk kirója,
Arcsira vezet ki rája,
Amíg friss túróm kilója?”

“Édes lányom, ne vedd zokon,
De nékem most fáj a bokám.
Keresd meg hű parancsnokom,
Ki egyébként az unokám!”

“Megsebesített egy török,
Pedig nem vagyok még öreg.
Rámszáll rögtön álmom, örök,
S nem lesz ágyam többé törek.”

“Ne menj még el, drága Arcsi!
Sír utánad egész Tarcsa,
Főleg hű szeretőd, Marcsi,
Kinek szája bús, mint arca.

Nosza, mit tukmálok beléd!
Íme, vigadozzék beled.
De ha lelked kileheléd,
Édes öcsém, Isten veled!

Elment. Mondanám, hogy: Ne még!
Tüdei leget vegyenek!
De szívében tűz már nem ég.
Ki mit főzött, azt egye meg.

Torkom szűkül, mint a kürtő…
Mi a fájdalom, e szúró?”
Méreg, mit magába gyűrt ő,
Mert megromlott már a túró.

De magas a Tarcsa fala,
Nem hallani azt, hogy halló.
Kettőt temettek ma vala:
Szerető szív – együtt haló.

Ballada Szőrösszívű Arcsibáldról, a kóbor lélekről

De magas a Tarcsa fala,
Akár a trójai faló,
Nem is látszik Marcsa fara,
De az nem is nekünk való.

“Két éve már, hogy meghaltál,
Merthogy aki meg nem halt: él,
Amióta itten hagytál,
Mindegy nekem, nyár van vagy tél.

Arcsi, sírod megkeresem,
Így akarom én erősen,
Gyalog avagy szekeresen,
Nem gátol semmi erő sem!”

“Fél seregem idehagyott:
Kukac rágja Arcsi agyát.
Mért vagyok itt, ha te vagy ott?
Hős lelkedből csöppnyit adj át!

Itten nyugszik Arcsi teste,
Nem hagyott mentumot testa.
Szörnyű ily vitéz eleste,
Nem hagyott mentumot doku!”

“Szomorú vagyok ezt hallván,
Nem védett meg engem fal, vért.
Hősi módra, büszkén halván
Nem ereszte szívem halvért.”

“Magam vagyok. Vajon ki szólt?
Hisz Arcsi a sírból kiszállt!”
“Hiába volt elmém csiszolt,
De egy török agyon nyiszált.”

“Várfalunkban voltál te tám!
Mért jössz mostan erről, tetem?
Azt gondolod rólam netám,
Hogy a rímet erőltetem?”

Marcsi tehát útra kélt,
Menet közben énekelt,
Most már csak a dalnak élt,
De senkit sem érdekelt.

“Elindultam Arcsi után,
Két órája vagyok úton,
Határoztam megint bután,
Úgy kellett ez, mint a púpom!

Térdig jártam már a térdem,
Jártam Érden, Ardán, Tordán,
Ám hiába mind ez érdem –
Eltörték két lengőbordám!”

Vajának már avas alja,
Hátából foszlik a szíja,
Bú a keblét ha vasalja,
Kínjában a fogát szíja.

“Nem nyugodhat ez a lélek,
Amíg bosszúra nem lelek!
Holtan nyugton csak úgy élek,
Ha egy hullát remekelek.

Van még török és latorok,
Rájuk fenekednek tőrök,
Míg nem ülnek rajtuk torok,
Nem vár reám élet, örök.”

“Elszorul számban a torok,
Hiszen származásom török!
De gonoszul nem latolok,
S keresztényre sose török!”

“S mi hír otthon a faluba’?
Áll-e már az új kaliba?
S benne, a vályogfaluba’
Mint van nejem, s pulyka, liba?”

“Sírt nőd törökök bordalán,
S erényéről hullt korda, lám!”
“A kín rőzséket hord alám:
Szégyen ez oldalborda rám!

Amíg meg nem ölöm Marcsát,
Nem akarok örök hajcsit!
Így feledni férje arcát…”
“Itt jön feleséged! Jaj, csitt!”

“Nicsak, Arcsi! Hogyhogy te itt?
Kértek tán egy kulacs teát?
Áldom elmém ötleteit!
De hogy kerülsz ide te át?

Nem maradt rólad cédula,
El rólad a beszéd üle!”
“Tán ezért, hogy elcédula,
S ellen-karba beszédüle?”

Arcsi, kiben minden szétdűlt,
Kit félholttá e zokszó dúlt,
Két tőrével úgy megszédült –
Beleikbe belé bódult!

De magas a Tarcsa fala,
Akár a trójai faló,
A mesének vége vala,
Arcsi már nem bolygva haló.

Fejezet a magyar irodalomból – Baltay Nándor

Baltay Nándor a magyar egoizmus kiemelkedő alakja, kinek örökérvényű versei egyesítik a dilettantizmust a laicizmussal, az exhibicionizmust a sovinizmussal, és a horrort a perverzitással. Költeményeiből ezenfelül sajátos misztikus hangulat is árad, mint mikor az ördög hárfázik a költő hátsóján – ahogyan egyik versében írja:

annyit 
írok
hazám mint csillag az egeden
s úgy zeng mintha ördög hárfázna
a seggeden

De főművének mégsem ezt tartja az irodalomtörténet, hanem Parasztság című nyolcsorosát, melyet nyolc évig írt:

Zúg a lég,
Zakatol a lég,
Didereg az 
Eperág, csikorog a fék.
Nehéz a munkásság,
Főleg, ha jó kövér.
Alig könnyebb – óh, balsors! -,
Mint tíz vagon öszvér!

Úgy véljük, ehhez nincs mit hozzáfűzni, a vers magáért beszél. Gondoljuk el, mennyi szenvedést viselhetett el a költő, mielőtt ezt papírra vetette. Kínjai már születésével kezdődtek. Apja születése előtt meghalt – a mindenre fogékony ifjú ezt úgy a lelkére vette, hogy anyját még a születéséből is kitagadta. Erről vall Én, hát! című episztolájában:

Orvosok mondták, hogy Anyámtól
Fogtam lenni – de Én (Én, hát!)
Tudom, hogy Atyámtól
Vagyok!

Feleségével, Baltay Nándornéval házasságra lépett, majd röviddel ezután meghasonult vele, mikor derült, hogy az asszony hátrafelé is lát. A sorscsapásoktól agyontiport ifjú titán ifjonti hevületében ekkor kinyomta hitvese mindkét szemét, s megírta hozzá halhatatlan vallomását, a Miért nem fürdesz a Tiszában? című remekművet, aminek két év múlva megszületett folytatása, a Ha már a Tiszában nem is, de legalább a kádban fürödhetnél című műremek. Lelki törését tovább mélyítette, hogy világtalan hitvese tévedésből szemétre vetette lírai életművét, s onnantól kezdve a kukások nem hordták el tőlük a hulladékot. Csoda-e, hogy ily ifjan a halál gondolta kezdte foglalkoztatni? Mélabús gondolatai foganták a Már csak két gerezd ribizlim van című ciklust, mely százötven búcsúverset tartalmaz. Ezt olvasva ötlött fel József Attilában a gondolat: “Valami nagy-nagy tüzet kéne rakni!”
Baltay Nándor halálával a magyar egoizmus véget ért, ő volt az irányzat első és utolsó képviselője. Legtalálóbban saját szavaival búcsúzhatunk tőle:

Nem kell már e muff nekem.
Nem is csoda: puff nekem!

Három irgalmatlan zsenge

Tyimofejev

Szereplők:
Házonkívülvana Dezső, igazgató
Telipicipacipoci Pali, titkár

Igazgató:	Keresett ma valaki?
Titkár:	Igen, de megmondtam neki, hogy az igazgató úr étteremben van a nejével.
Igazgató:	És ki keresett?
Titkár:	Egy barna hajú, piros kabátos hölgy telefonon.
Igazgató:	Ezt meg honnan tudja?
Titkár:	Megismertem a neje hangját, aki rendszerint piros kabátot hord.
Igazgató:	A feleségem, Ipafaipapnakfapipájavantehátazipafaifapipapapifapipa Anasztázia? Ajaj! S keresett még valaki?
Titkár:	Csak valami Tyimofejev.
Igazgató:	És mit mondott?
Titkár:	Hogy menjen a nagyanyjába!
Igazgató:	A nagyanyámba, Mitsütszkisszűcssóshústsütszkisszűcs Emerenciába? Gyalázat! Mit is mondott, hogy hívják?
Titkár:	Telipicipacipoci Pál.
Igazgató:	A Tyimofejevet hogy hívják?
Titkár:	Tyimofejevnek.
Igazgató:	Úristen! Csak nem a nagy Tyimofejev? És mit mondott?
Titkár:	Csak, hogy legyen szíves a nagyanyjába fáradni.
Igazgató:	Igen, ez ő. Az ő stílusa. Nem olvasta például Az öreg paraszt és a tajgát?
Titkár:	Nem.
Igazgató:	Miért sújt engem az ég ilyen titkárral? Idejön a nagy Tyimofejev, maga meg kirúgja! Ki van rúgva!
Titkár:	Na de igazgató úr, itt sem volt! 
Igazgató:	Itt sem volt?! És maga hol volt, mikor ő már megírta Az öreg paraszt és az öreg parasztasszonyt…
Titkár:	Na de igazgató úr!
Igazgató:	…meg a medvét? Készülj a halálra, te analfabéta! (ledöfi a Titkárt) Egy ilyen művet nem ismerni?! (elővesz egy könyvet) Az öreg paraszt és a kutyája. Írta: Konsztantyinovics. Hm. Akkor ki lehet ez a Tyimofejev? Mindig összekeverem ezt a két nevet.

Matyóbolt

Szereplők:
Helyhatározói Mellékmondat, nő
Forgalombahozza Atriál, férfi

Férfi:	Tessék mondani: merre találom a matyóboltot?
Nő:	Nem állok szóba idegen férfiakkal.
Férfi:	Azt hittem, hogy maga idevalósi, ezért gondoltam…
Nő:	Ismerem a maga fajtáját! Azt hiszi, hogy aki idevalósi, az rögtön mindenre kapható?
Férfi:	Maga mindenben disznóságot lát.
Nő:	Méghogy én? Amikor már negyedórája állom a sarat a maga piszkos ajánlatainak kereszttüzében?!
Férfi:	Én csak egy nyavalyás matyóboltot keresek!
Nő:	Ezt akárki mondhatja. Nem dőlök be magának!
Férfi:	Nem érti, hogy semmit nem akarok magától?
Nő:	Akkor minek szólítottál le?
Férfi:	Csak nem képzeli, hogy izé…?
Nő:	De.
Férfi:	Mondja meg, hol az a nyomorult matyóbolt, és már el is tűnök!
Nő:	Szépen állunk. Elcsábít, aztán eldob kifacsarva. Hát nekem ilyen kapcsolat nem kell!
Férfi:	Hát nekem se.
Nő:	Hát nekem se. Szakítsunk!
Férfi:	Jó, de előbb mondja meg, könyörgök, merre van a matyóbolt!
Nő:	Még mindig reménykedsz, te csacsi fiú? Hagyjál futni, kis tébolyultam!
Férfi:	Nem! Nem futsz te többet! (ledöfi a nőt)

Sapka

Szereplők:
Öregember Nemvénember, vénember
Fiatalság Bolondság, fiatalember

Öreg:	Halló! Fiatalember! Elejtette a sapkáját!
Fiatal:	Nem teszi le rögtön?
Öreg:	Nem úgy értettem a “halló”-t.
Fiatal:	Tegye le azonnal! (Öreg ijedtében leejti) Mit hajigálja a sapkámat a mocskos kezével, amivel a kukákban turkál, vén gubis?
Öreg:	De én csak…
Fiatal:	Még magának áll följebb? Mit köt bele a kötött sapkámba? A kisnyugdíjas! Azt hiszi, övé a világ!
Öreg:	De én csak…
Fiatal:	Persze, megint maga! Csak magával törődik, más akár el is vesztheti a sapkáját! Vén egoista.
Öreg:	Én csak láttam, hogy elejtette…
Fiatal:	És rögtön rávetette magát!
Öreg:	És szóltam, hogy…
Fiatal:	Na bumm, hát szólt! Most büszke rá, hogy beleütötte az orrát?
Öreg:	Én csak segíteni akartam!
Fiatal:	Szobrot ne állítsak magának?
Öreg:	De hát miért bánt engem?
Fiatal:	Ha van Isten, akkor most agyoncsapja ezt a vén gazembert! Fél órája üvöltözik velem! Velem, aki az ő nyamvadt nyugdíjáért senyvedek egy poros irodában, amíg ő álló nap az utcán kódorog, és unalmában boldog-boldogtalanba beleköt!
Öreg:	Hagyjon békén! Elegem van! Jószándékkal figyelmeztetem, hogy elveszítette a sapkáját…
Fiatal:	Ne itt mártírkodjon! Én dolgozó ember vagyok, nincs időm arra, hogy mindenféle önsajnáló lelkibetegnek vigaszt nyújtsak. Itt egy forint, vegyen magának egy zsemlét!
Öreg:	Nem érdekel a vacak pénze! És elegem van abból, hogy sérteget! Mindjárt rendőrt hívok és beperelem, és ha azt hiszi, hogy velem azt csinál, amit akar, mert én egy gyenge, öreg nyugdíjas vagyok, akkor nagyon téved! Én kitörlöm a fenekem a maga sapkájával!
Fiatal:	Ugye, megmondtam, hogy a sapkámra utazik?
Öreg:	Maga modortalan nyikhaj! (pofont kap, elájul)
Fiatal:	Jól van, ne bomoljon, öregúr! Nem is az én sapkám, én sose hordok!

Mikes Kelemen
- történelmi és karácsonyi dráma 1 felvonásban -

Első szín
(Be Mária a gyermekkel)

Mária (selypeg)	Kif karáfony nagy karáfonya,
		Édef ünnep, mint av áfonya. (a gyerek sírva fakad)
		Oh, te szegény, kicsiny Ferenc,
		Miért lett belőled lelenc?
		Fel sem nősz és tetem leendsz! 
(be Labanc)
Labanc		Rákóczinak rüpők fattya,
		Nejem pedig babusgatja!
		Megindít e nyápic kölök?
		Behorpad, ha rápöckölök!
Mária		Ne bántsd ezt a szegény fiút,
		Néki búból bőven kijut!
		Nem is ösmeri hisz apját,
		Csak az élet rút iszapját.
		Ne ródd fel az atyja bűnét!
Labanc		Eltaposom, mint egy dűnét!
Mária		Olyan, akár az ángyikám:
		Csak szeretetre vágyik ám!
Labanc		Ángyikádat ne emlegesd!
		Halld válaszom, a nemlegest!
		Úgy esdett, hogy sütne tortát,
		De tepsibe őt kotorták.
Mária		Szavad kínom mármost ne keltse -
		Elmúlt ő, mint mákostekercse?
		Midőn fejét leszedted,
		Eltépted a receptet!
Labanc		Lesz még nálunk rakva kondér,
		Ne ríj hát a vak vakondér’!
Mária		Omlós volt a rétese -
		Ő is éppúgy szétese?
Labanc		Ne rágódjunk már a múltan.
		Ha ízlett is - megbosszultam!
Mária		S a gyermekkel mi a terved?
		Nem hagyom, hogy tőlem elvedd!
Labanc		Ragaszkodsz hozzá mindenen keresztül,
		Mint makacs varnyú, mely csak egy ereszt ül. (mindketten el)

Második szín
(Be Mikes és P.E. egy gyermekkel két oldalról)

Mikes		Itt lennem nem veszélytelen.
		Nem vár itt rám jóakaró,
		Csupán alám jó a karó...
		De kit rejt itt ez a szeglet?
		Ki ez idős nő, e meglett?
		S karja alatt az a gyerek?
		Megtudom, ha ráfigyelek.
P.E.		Nahát, velem mik esnek!
		Örvendhetek Mikesnek!
Mikes		Külsőre a nénikét
		Utánozza némiképp.
P.E.		Az is vagyok: tántitok!
Mikes		Miért vagy itt? Tán titok?
P.E.		Tapsolnál egy titoknak,
		Amit tántid fitogtat?
		Tán azt hiszed, aszal vétek
		Fonnyadttá, mint a szalvétek?
		Hogy akad oly szenvedélyem,
		Mit bűnnek egy szende véljen?
		Hogy Labanccal osztom kerevetemet?		
		Azt hiszed, hogy nénéd erre vetemedt?
		Buján izzó parázsnál
		Tántid véle paráznál,
		És méhemben kelt ki csirája?
		S mert hasonlít a kicsi rája,
		Elhoztam e szent alkalomra
		Ölelve őt a balkaromra?
		Ezzel vádolsz, jaj, te lator?
		Gonosz szíved ilyet latol?
Mikes		Nem ilyesmin tépelődtem,
		Míg feltűntél épp előttem.
P.E.		Gyanúd pedig joggal gyalázna:
		Valóban az vagyok: parázna! (el)
Mikes		Nem hinném a tántikárul:
		Két gyékényen váltig árul!
		Nincs egy éve, hogy a bája
		Rákóczi szívét abálja,
		S tessék: jó uram babája,
		Kinek itt is áll a bálja!
		Hiszen néném pont itt lapul,
		Hol fiukat tartják rabul,
		S Rákóczitól elhessegetve
		Most Labanctól terhesedett be. (el)

Harmadik szín
(Mária a gyermekkel, be a kémek)

Johann		Asszonyom, szóljon, jöjjön Labanc át...
Wolfgang		Elkaphatjuk most Mikes grabancát!
Mária		Ne legyetek férjem vészmadara!
		Ángyikámból is már kész a dara!
		Míg a mennybe átkozmál,
		Holtában is átkoz már!
		Mielőtt Mikest is megcélozza,
		Meg kell tudnunk, tényleg mi szél hozza.
Johann		Rodostói magányából különben nem kelne ki.
Wolfgang		Evidens és nyilvánvaló, hogy a gyerek kell neki!
Mária		Ugyan!
Wolfgang		Lám itt is áll ő feszélytelen!
Mikes		Tudom, hogy itt lennem nem veszélytelen.
		Nem vár rám itt jóakaró,
		Csupán alám jó a karó.
		Ha itt lelnek, húznak nyársra,
		Vagy felköttetnek egy hársra.
		Bezsuppolnak - szűk a kasztni,
		Onnét visznek felakasztni.
		De Rákóczi erre kért:
		Jöjjek el a gyerekért.
		Úgy állok itt, mint komor sas ágon:
		Minden múlik csak a gyorsaságon.
		A gyerek nem lesz tietek,
		Ővele haza sietek.
		Szélnek lovaglok a szárnyán,
		Átseprek e dúlt kaszárnyán.
		Ha nem tűnök el, mint a huzat,
		Labanc még majd karóba huzat!
		Ha nem megyek haza csemetésen,
		Otthon lesz rendezve temetésen.
		Nincs barát most felemen.
		Tettedre fel, Kelemen! (elveszi a gyereket, el)

Mária		Megúsztuk hát Kelement.
Johann		S a gyerek is velement.
Wolfgang		Lám-lám, mégsem tévedtünk.
Johann		Elvitte a védettünk.
Wolfgang		Keveseknek vannak ilyen jó kémeik.
Johann		És mégis milyen háládatlan némelyik!
Mária		(eszmél; felsikolt) Győző! Győző! (kirohan)

Negyedik szín
(Kémek; Labanc be a másik ajtón)

Labanc		Feleségem ott kint ordít,
		Itt meg lelek két bumfordít!
		Miért zsibong ez a lárma?
		Kire vár itt bús halál ma?
		Mondjátok el, ha valami hírt hoztok,
		Vagy ha nem, hát jobb, ha tőlem írtóztok!
Wolfgang		Bősz karddal ne vágjál rajtunk ereket,
		Csak mert Mikes elvitte a gyereket!
Johann		Bár miáltalunk őrzetett,
Wolfgang		De elhagyta a körzetet.
Labanc		Hozzátok vissza, mert elbánok én veletek,
		Fővő lábatokra izzó patkót veretek! (kémek el)

Ötödik szín
(Labanc)

Labanc		Bánkódsz bár, ha nincs, kit megruháznál,
		Örvendsz mégis: nincs gyerek a háznál!
		Jó, amíg az ember kampóra aggatja,
		De rossz, ha a neje miatta nyaggatja:
		"Ne gyújtsd meg, ne kínozd, ne húzd a körmeit!"
		De most nincs, akiért ő lándzsát törne itt. (be P.E. ajándékkal)
P.E.		Ki érted nemrég hűn epedt,
		Kíván boldog ünnepet!
		Találd ki, mit rejt dobozom!
		Bizony, ajándékod hozom! 
 (Labanc felbontja, kivesz egy gyereket)
Labanc		Elképedek! Rőt orcám színe lilából!
		Az ember egy viszonyból végre kilábol,
		S jön a volt nő erre kedvessen,
		Elébe hogy gyereket vessen! (el)
P.E.		Azért jöttem ide mostan,
		Hogy vigyek is, hogyha hoztam.
		Itten nyugszik Labanc fia,
		Rá nem kell több klapancia.
		De az iránt sincs a szívem téglából,
		Aki rabként e kastélyban téblábol.
		Várja őt míg Rodostónak lapálya,
		A lapályon Rákóczi, az apája.
		Szegényke tüdejét itt csak a por rontja,
		Labanc a szándokom meg úgysem orrontja,
		Általam odatér Rákóczi porontya.
		Ily szép gyereket asszony még nem ellett,
		Hogy is mehetnék el én most emellett?
		Merre vagy? Magán hord tán az emellet? (el)

Hatodik szín
(Labanc be a gyermekkel)

Labanc		Ki voltam neki, rommá vált a tám:
		Szegény nejem váltig áltatám!
		Ha megtudja, hogy megcsaltam hamar, csalfán,
		Nem békül meg dióval és naranccsal fán!
		Mit tegyek e felesleggel,
		Hogy ne jöjjön peres reggel?
		Bár keseredett a bölcsőnek ürültén meg,
		Egy másiknak ám aligha örül tényleg...
		S miért ne? 
		Tán azt hiszi, álom volt e bűnügyi történet,
		Ha a kuruc helyére csempészem a törpémet!
		Olyan biztos, hogy a kémek aratnak csak fiaskót,
		Minthogy biztos, hogy a skótnak skót anyától fia skót.
		(bölcsőbe teszi a gyereket, el; P.E. be)
P.E.		Tudtam, hogy idefent találhatok rád is!
		Furcsa egy emelet, nem vezet fel grádics.
		Rodostóban várva puszil apukád,
		Jöjj, Ferencem, kösd fel útilapukád! (el a gyermekkel)

Hetedik szín
(be a kémek Mikessel)

Johann		A két kém, mint fürge arab lótott...
Wolfgang		Míg el nem csípték a bősz rablót ott.
		S bár rejtve, szorosan fogta őt egy pléd át,
Johann		Karmai közt mégis megleltük a prédát. 
(gyermeket leteszik; be Mária)
Mária		Örömhírrel jer nekem:
		Meglett már a gyermekem?
Johann		Kutattunk, mint vak tyúk szemért,
Wolfgang		Amíg siker minket nem ért.
		(Mikes felveszi a gyermeket, indul)
Mária		Gyermekemtől el nem kotródsz?
		Durva vagy, mint ez a pokróc!
Mikes		A síromra ezt írassam:
		"Meghalt gyorsan – mert mert lassan."
		Lassan jártam, mégsem értem tovább,
		Pedig nem volt senki sem tétovább.
		S rájöttem, hogy kínos, ha bozót
		Nem rejti mélyen a habozót.
		Hiába, hogy mindig vallám:
		"Tedd tettedet, mint a villám!"
Mária		Szegény kicsi lelenc Ferenc,
		Jó, hogy újra itthon leendsz! (kémekhez)
		S ne szóljatok - legyen férjem meglepve,
		Repessen majd, amint repdes meggylepke! 
(el a gyermekkel; be Labanc)
Johann		Rajtaütöttünk bátran a tolvajon...
Wolfgang		De nem tudjuk, a gyerek van hol vajon. (cinkosan röhögnek)
Labanc		Ha megtudom, hogy meggörbült Mikesnek egy hajszála,
		Vagy sírástól-zokogástól legörbült a halszája,
		Míg futni készté buzgalmatok kíméletlen hajszája,
		Egyszóval, ha megtudom, hogy bántottátok,
		Zsírotokban sütöm ki a rántottátok!
Johann		Hibánk kelti derűjét, érdemünk szidalmát?
Wolfgang		Sírba visz, mint öccsét sírba viszi dalmát!
Labanc		Barátom, téged itt valaki ha zaklat,
		Elhagyja élete, mint birka az aklat!
Mikes		Csak tévedésem, mely mellettem szót itt emel,
		Esküszöm, hogy csupán tévedésből vittem el! 
(Mária be egy dobozzal)
Mária		Huhu! Ki érted mindig hűn eped,
		Kíván boldog ünnepet!
		(Labanc kibontja, kiveszi a gyermeket; magában)
		Mert meg másik gyerek nem lőn,
		Ez csügg a mostoha emlőn.
		A két gyereket felcserélte,
		És nem jön rá, hogy mely csel érte! (Máriához)
		Úgy hiányzott, amíg itthon nem virított:
		Lehet, hogy nem is lesz vasrácson pirított!
Mikes		Igen, a szeretet karácsonykor ünnepel,
		És a gyermekek is épp ilyenkor tűnnek el. 
(indul a gyermekkel)
Labanc		De hol a gyerek? Nem hallik nyike sem!
		Azt már mégiscsak ne vidd el, Mikesem! 
(Mikes zavartan visszaadja a gyermeket)
Mária		Elég e gyermek-rémítőből,
		Karját levágni kéne tőből!
Mikes		Nemigen akarok én sülni ma rácson,
		Szeretet ünnepe mégis a karácsony!
		Ahelyett, hogy dárda hónom alatt tombol,
		Inkább ne gyűlöljük egymást alattomból!
		Ne pusztító máglya kerüljön most alánk,
		Legalább ma égjen csupán gyertyán a láng!
Együtt  		(énekelnek) Kif karáfony nagy karáfonya,
		Édef ünnep, mint av áfonya,
		Aki fívét fépen ráfonja,
		Annak lef fép a karáfonya!

Antikné, avagy a görög tragika

A Thébolyult Vének énekkara
	Itt állasz előttünk, te ősöreg, vén,
	elaggott, koros, idős, kinek feje fölött
	ezerszer nyugszott és ezerszer kelt a Nap,
	látván a glóbust, miképpen vérezi be
	bíbor világolásával sokszárnyú alkony,
	és hajnalhasadáskor hogyan bocsát újra
	a ránccal bévetett föld gúvadt orcájára
	aranyszínnel ragyogó, rügypattintó mosolyt,
	cédrusfa. Mondd hát meg: mit állasz előttünk?
	Mondd: mikor sarativó tőd legelőször
	kapaszkodott a fekete, porhanyós, és
	merészölű édes anyába, a földbe,
	akkor is vértől véres vér csordult végig
	forróméhű anyád barázdált homlokán?
	Akkor is a zordöblű Hádesz okádott
	vöröslő keservet gondszántott fejére?
	Jaj nekem, jaj neked, jaj neki, jaj nekünk,
	jaj nektek, jaj nekik, mindenkinek jaj!

Hírnök bevonul

HÍRNÖK
	Az ipafai papnak fapipája van!
A Thébolyult Vének énekkara
	Tehát az ipafai fapipa papi fapipa?
	Köszönjük. Most hagyj egyedül gondjainkkal.

Hírnök kivonul

	Oh, te könnyben fogant, rút szennytől áradó,
	vérfertezte, kriptaszagú belháború!
	Átok verje kútfődet, minden vészeknek
	kegyetlen, sárkányepemart 
	nemtőjét: a nyomorult, elvetemült királyt!
	De hallga szánk - hadd jósoljon vészt most a csend.
	Meg éppen jön is  a király; nem kell tudnia,
	titokban hogy miket fecsegünk mi róla.
	Ámbár azt meg kell hagyni: randa egy pofa.
	Bezzeg mi, amikor még ily idősek voltunk!

Krethén bevonul

KRETHÉN
	Kiről szól tikkadt szátok ily megvetőleg?
	Elaggott agyatok poros zugaiból
	kinek múltbeli bűne tör fel megint?
	Csak nem velem van bajotok, vén kóklerek? 
	Ily férges népnek csak zsarnok kéz a haszon!
	Rossz kertész hagyja csak bent nőni a dudvát,
	a jó kertész kiirtja bátran a férgesét,
	és nem bánja, még ha piszkos lesz is keze,
	és hősmúltú neve sem marad patyolat!
KAR
	Jaj nekem, jaj neked, jaj neki, jaj nekünk,
	jaj nektek, jaj nekik, mindenkinek jaj!
KRETHÉN
	Miért e sirám? Tán mert megtudván, hogy undok,
	erkölcspusztító vérfertőben él együtt
	a szelíd, birkahajú Antikné feslett urával, 
én nem haboztam tőrt fogni a becstelen,
	nyomorult, szennyben fetrengő állatjára,
	ki egyébként unokaöcsém is volt?
	Hibául rójátok fel az erős kezet?
	Férget a férgeknek! Nyelje őt el Hádesz,
	Dezsőke tetemét falják a kukacok,
	s féregirtó kertésznek jutalma legyen
	a virág, amit meg ő mentett önkezével!
A Thébolyult Vének énekkara
	Minden szavad otromba, kéjsóvár szívre vall.
	Szegény Athén, milyen király ül trónodon!
KRETHÉN
	Begyepesedett, löttyedtlépű, maradi 
	banda! Úgyse károgsz engem koporsóba!

Krethén kivonul

A Thébolyult Vének énekkara
	Vérittasult, idegbajos, kígyószívű
	hóhér! Úgyse károgsz minket koporsóba!

Dezsőke bevonul

DEZSŐKE
	Ó jaj, te szerencsétlen, siralomöblű,
	ki anyám és sógornőm vagy egy személyben!
	Zokogó jajod bennem az égre kiált:
	a gyász éjszín pallosa lángolva zuhant
	kínmarcangolta, vakcsontú koponyádra,
	midőn sírba hullt az ártatlan Rezsőke,
	elsőszülött fiad, ki - mikor megölted
	atyját - lett maga szerető, hitves urad.
	Általa lettem fiad, s testvére is egyben
	neki, ki atyám és bátyám egyszerre volt!
	S mikor meglelték ágyamban a katonák,
	bősz kardjuk habtestében lelt véres ágyra,
	s ketten álltunk akkor sírva sírja szélén!
	Ne adassék Zeusz éjében nyugalom
	annak, ki szerettünk örök álomba küldte:
	a zsarnok despota gőgszántotta neve
	fémjelzi az alávaló, szörnyű tettet!
	Jaj, Krethén! Megölted húgod férjét s fiát,
	bánatba lökvén engem: a rokonait!
A Thébolyult Vének énekkara
	Jaj nekem, jaj neked, jaj neki, jaj nekünk,
	jaj nektek, jaj nekik, mindenkinek jaj!

…………………………………………………………….

KRETHÉN
	Ne mondd, hogy csak azért nem tudsz szeretni, mert
	véreskezű, közátkozott gyilkos vagyok!
	Szép arcod sugarát csak az fordítá el 
	tőlem, hogy Dezsőkét, férjedet megöltem?
ANTIKNÉ
	Te utolsó, fertőlelkű pernahajder!
	Szent gyászomat mért tiporja vérben forgó szád?
	Ó, bár magad érnél oly kegyetlen véget,
	mint amin most könnyedén, undorítón kacagsz!
KRETHÉN
	Ismered a bűnhődést, ismerd meg a bűnt!
	Dezsőkét Rezsőke ágyában találtam!
	És ekképp dögletes fertelemben lelvén
	belezték ki őtet irígy katonáim!
ANTIKNÉ
	Jaj, te szűzi szívem! Nem vetted észre, hogy
	méregfogú áspis fonja körül torkod?
	S én még hittem, hogy megjavul apósomnak -
	ki sógorom is egyben - bűnben fogant sarja!
KRETHÉN
	Gyere, bosszuld meg hát ocsmány vétkét, rajta-
	m! Édes bosszú oltsa keserű kínodat!
ANTIKNÉ
	Sárral nem moshatod a szennyes lepedőt,
	elégtételt bűn által nem nyerhet a vétek,
	a kifolyott vért sosem moshatja vér le,
	többnapos hullának ne nyiszáld a torkát,
	özvegyasszony férjét már hiába csalná!
KRETHÉN
	Nos, ha tiszta lelkedben nem él bosszúvágy,
	vétkes tettünk oka legyen puszta lényem!
ANTIKNÉ
	Ily ocsmány tetthez ez elég ocsmány indok:
	becsülöm érveid, legyen hát meg díjad.
	Féregirtó kertésznek legyen jutalma
	a virág, amit megmentett ő önkezével.
	De hogy férjem gyászolni senki se maradjon,
	tőrömet Dezsőke anyjába mártom!
KRETHÉN
	Igazad van. A jó kertész gyökerétől
	irtja ki a vadul elburjánzó gyomot.

Antikné kivonul, Dezsőke elővonul

DEZSŐKE
	Jaj, ti skorpiómájú, becstelen gazok!
	Vérben fürösztitek az ártatlan Athént!
KRETHÉN
	Vajon eddig saséles szememet homályos
	szürkehályog rántja-e görcsbe ezúttal?
	Mely pokloknak mélységes mély fenekéről
	űztek vissza téged e földi világba
	ember-nem-sejthette, ördögi démonok?
	Alvilágból hogyan merészkedtél közénk?
DEZSŐKE
	Nem lángokádó Plútó küldött közétek,
	de meg se haltam, hiszen még most is élek!
	Atyám porhüvelyén ütött rést kardotok.
	S ha rút beszédtek jól hallottam az elébb,
	hűtelen nejem anyám gyilkolni ment el.
	Ez már mégiscsak sok! Micsoda arcátlanság!
KRETHÉN
	S tán kihallgatni más beszédét szebb dolog?
DEZSŐKE
	Bűn okán jogcímet bűnre nem nyerhetel.
KRETHÉN
	Ha zavar, szaladj utána, és mentsd meg őt!
DEZSŐKE
	Kérlek, ne hárítsd rám a felelősséget!

Jóska bevonul

JÓSKA
	Vészt látok, vészt, szörnyű vészt látok,
	iszonytató, végzetes, borzasztó, rémes,
	rettenetes, igencsak csúnya vészt látok!
KRETHÉN
	Elég az ostoba fecsejből örökre!
	Én király vagyok, nektek meg nagy a pofátok!
DEZSŐKE
	Hatalmat ehelyt csak e hosszú tőr jelent,
	és e hatalmat én igen jól forgatom!
KRETHÉN
	De lásd: magam sem csak szócsépléshez értek!

ledöfi Jóskát

JÓSKA
	Jaj nekem!
KRETHÉN
		Jaj neked!
DEZSŐKE
			Jaj neki!
JÓSKA
				Jaj nekünk!
KRETHÉN
	Jaj nektek!
A Thébolyult Vének énekkara
		Jaj nekik! Mindenkinek jaj!
DEZSŐKE
	Ne véld tettedet túl nagy fegyverténynek,
	hiszen ezt fél kézzel véghezviszem én is!

ledöfi az első vént

KRETHÉN
	Nem ülsz tevén? Nesze, te vén!

ledöfi a második vént

DEZSŐKE
	Hiába erőlködsz, bírom az iramot!

ledöfi a harmadik vént

KRETHÉN
	Hát most mihez kezdjek? Elfogytak a vének!

Hírnök bevonul

HÍRNÖK
	Krethént keresem, Athén kegyetlen urát!

Krethén ledöfi a Hírnököt

KRETHÉN
	Már három-kettőre módosult az állás!
DEZSŐKE
	Inkább, Krethén, egyezzünk ki döntetlenben!

ledöfi Krethént; Antikné bevonul

ANTIKNÉ
	Krethén! Végeztem hát szörnyű anyósommal!
DEZSŐKE
	Anyósod fia meg végzett Krethéneddel.
ANTIKNÉ
	Zeuszra! Te élsz?
DEZSŐKE
			Nem úgy, mint egyesek.
	Mihaszna, hűtelen, rongylelkű bestia,
	anyósgyilkos rémség, bús életem járma,
	megcsaltál egy kertészlelkű hályogkováccsal!
ANTIKNÉ
	Kemény kőoszlop voltam lelked talapzatán,
	és csak halálod hivén ingott meg csípőm!
DEZSŐKE
	Megbocsátok. De ha már vér, legyen kövér!

ledöfi Antiknét

	Oh, ti feltörekvő nemzedék sarjai,
	szolgáljon e példa tanulságul nektek,
	hogyan kell gyilkolni élő tanúk nélkül.

Télaposz 
(szemelvények)

Zeusz:	Ha ványadt a lábikrád - nincs kutya, mely vágyik rád.
Hermész:	Közönséges divathóbort, vedd tudomásul, ezekkel a rímekkel! Mire való fitogtatása ez holmi örök ifjúságnak? Miért nem éred be az időmértékkel?
Zeusz:	Egy istennek nem mérték az idő.
Hermész:	Nem mintha az aforizmáid elmésebbek lennének.
Zeusz:	Hallgatnék tán Apollónra? Hiszen nem mondom, nem mérték az idő, de lassankán csak fogytán a türelmem.
Hermész:	És ezért rögvest új istenre van szükség? Csak mert nem találtál jó rímet Apollón nevére?
Zeusz:	Inkább örülsz Apollónak - mint ha gebét kapol lónak. Ez sem tetszik?
Hermész:	Annyira feltétlenül, hogy csak emiatt új istent kreálj.
Zeusz:	Tán nem helyesled?
Hermész:	Hogyisne helyeselném. Sikerült két félistent beköltöztetned a házadba, és addig ajzanod őket, hogy álló nap csak efféle klapanciákon törjék a reménytelen fejüket. Télaposz még hagyján, annak legalább nem jut eszébe semmi. De ez a Phélész! Egy rím-isten, aki álló nap velem hímezteti az ellenfele nevét a fehérneműjébe!
Zeusz:	Sajátos kedély. Ezért is támogatom inkább Télaposzt. Meg mert Hérám is reá unszol.
Hermész:	Neki legalább nincsenek rímei, amelyeket ne tőled orozna.
Zeusz:	Nagy hazug vagy te, Hermész. Tanul tőlem, ez kétségtelen, dehát szégyene-e ez?
Hermész:	Szemmi szégyen szincsen ebben.
Zeusz:	Csak nem telegramom jött?
Hermész:	Miből gondolod?
Zeusz:	Olyankor szoktál ügyetlenül csúfolódni a telegram-reformomon. Pedig a telegram is lehet művészi termék.
Hermész:	És egyébként nem lehetne, csak ha minden szó ugyanazzal a betűvel kezdődik benne? Tessék!
Zeusz:	Minő tájékozatlanság. Egyszerű alliteráció. Nézzük.
Hermész:	Nem jó hír.
Zeusz:	A másik reformom sem tetszik, a levéltitok? Hogy minden telegramot csak a címzett olvashat?
Hermész:	De úgy csak bajosan ellenőrizhetem, alliterál-e.
Zeusz:	Hát majd bajosan ellenőrzöd. (olvas) "Pénteken pontban pirkadatkor pár pőre-pucér pernahajderrel pancsikálva Poszeidón pocsolyájába pont pont pont." Ez mi?
Hermész:	Csütörtökön belefulladt a tengerbe.
Zeusz:	Pénteken.
Hermész:	Csütörtökön.
Zeusz:	És pernahajderek sem voltak?
Hermész:	Nem. Csütörtökön nem.
Zeusz:	Nem értem. Miért nem küldtetek levelet?
Hermész:	Hogy időben megkapd.
Zeusz:	Idő! Mi dolgom nekem az idővel? Gondolod, hogy a levelet nem bírtam volna kivárni? Meg eleve csaltatok egy napot az alliteráció miatt. De hogy egy halhatatlan meghaljon! Mindenesetre furcsa. Már ha nem csupán az alliteráció miatt találtátok ki az egészet.
Hermész:	Hogy megfulladt?
Zeusz:	Kitelnék tőletek. De sebaj! Legalább lesz kinek a helyére ültetni Télaposzt. Azaz azt, aki nyeri a versenyt. Ha Phélészt, hát Phélészt.
Hermész:	Akkor nem is lesz rímisten? Csak tengeristen? Csak azért kérdezem, mert akkor rendezhetnél inkább úszóversenyt.
Zeusz:	Majd annak is eljön az ideje.
[…]

Phélész:	Gyomrom csupán érted korog,
	S érted van fájdalmam, sereg!
	Nyálam csupán érted csorog,
	Csak ülök, mint lovon nyereg.
Héra:	Kenyér itt van, s nesze, vaj!
	Inkább egyél, s ne szavalj!
Phélész:	Akármit is beszélsz – beszélj!
	Rútak a szók, de szebb a száj.
	Rajt csüggve nem riaszt veszély,
	Legyen árvíz, avagy aszály!
Héra:	Nem volt soha még oly percem,
	Hogy kívánt volna egy porcom.
	Csak vagy te a hurcám-hercem,
	Csüggsz rajtam, mint gatyakorcom!
Phélész:	Bámulom szemed sugarát,
	Testednek minden zsigerét,
	Hibáid puszta ugarát,
	Erényid öblös tengerét.
	Dombjaid: mint az Ararát!
	Lankáid: mint a zsenge rét!
Héra:	Fojtogat tőled a csömör,
	Ha rád nézek, kedvem komor –
	Heved menni túl messze mer!
Phélész:	Ajkamról csak szívem ömöl,
	Térdem eléd földre omol,
	Vágyam közben égbe emel!
Héra:	Nincs belőled semmi öröm,
	Szíved sötét, mint a korom!
	Gátad vetni nincsen szerem?
Phélész:	Csupán érted gőgöm ölöm,
	Szívem nehéz, mint az olom -
	Hogyha ellöksz, mi lesz velem?
	Kit most bókokkal övezek,
	Érzem: más pályákon mozog!
Hétra:	Engem meg nem hatnak ezek.
	Elég ennyi! Eltávozok.
[…]

(Phélész, Zeusz - Hérának öltözve)

Phélész:	Itt vagyok, te égi sellő!
	Senki nincs hozzád hasonló.
	Érintésed langyos szellő.
	Tipródom, mint lovason ló.
Zeusz:	Annyira vagy nekem kellő,
	Mint galuska, hogyha somló.
Phélész:	Hangod selyme bárha kopott,
	Mégsem hallottam még szebbet!
	Viselnék érted éhkoppot,
	S lennék teéretted gebedt!
Zeusz:	Én vagyok kerted rigója?
	Miattam jön rád a rigolya?
Phélész:	Lágy vagy, mint egy habos torta,
	Mi fogam mégis kitörte.
	S bajomat nem orvosolta
	E kéz – s rajta mennyi sörte?!
Zeusz:	Ha kezedbe szőrszál akadt,
	Se hasogass szőrszálakat!
Phélész:	Szerelmedért szorongok,
	Mindig mélán merengek,
	Bús bajomon borongok,
	Körülötted kerengek!
Zeusz:	Mint pusztán a dorongok,
	Előtted úgy derengek!
Phélész:	Bújj mellém a diványon,
	Két virág egy növényen!
	Zeuszt földbe kivánom –
	Légy enyém, és övé nem!
Zeusz:	(ledöfi Phélészt)
	Megremegsz, te nádszál,
	Ha egy varjú rádszáll.

Hamlear

(Jelenetek az öt felvonásos történelmi morbiditásból, mely Shakspere Vilmos Hamletje és Lear királya egybemagyarítva, összekötőjáték gyanánt Rómeó s Júliával fűszerezve)

POLONIUS
	(függöny mögül) Maradjatok csendben! Még eláruljuk
	Magunkat!
HAMLEAR
			Hahó! Patkány?
	Meghalt; itt egy arany rá! Meghalt! (ledöfi Poloniust, majd előkotorja)
	Szegény izgága vén bolond, nyugodj.
	Veszélyes, ládd-e, a túlbuzgalom.
CLAUDIUS
	(előbú rejtekéből) Nade most már aztán elég legyen!
	Azt hiszem, elég haladón nevellek – 
	Én hiszek a személyiség szabad
	Önkifejezésében –, ám megölni a főkamarásom?!
FORTINBRAS LAERTES
	(szintén előbú) Bocsánat, hogy beleszólok. Mondhatnék valamit?
	Papa! Fiúi keblemre a bú milyen nehéz
	Elefántja tapodott! Hogy rozzant, vén
	Mécsesed épp ereje s fénye teljében
	Fújatott el! Rongyosra sírom szemeim!
HAMLEAR
	Én megértelek, barátom. Az én atyám
	Úgyszintén most esett el az erőszak
	Mezején. Igaz, Claudius?
CLAUDIUS			Igaz, igaz.
	Mintha csak én mondtam volna,
	Persze “atyám” helyett “bátyám”
	Megnevezéssel.
FORTINBRAS LAERTES
	A szomor vértől ólmos keze marcangolja
	Iszamós üszkét honfibelemnek.
GERTRUD
	(előjőve) Milyen elkeserítő! Mindjárt elmúlik a jókedvem!
CLAUDIUS
	A nagy tragédiák mindig hirtelen 
	Kopogtatnak, de biztosan – olyanok,
	Akár a halál.
BÁNK
	(be) Nézd már! Kinyírták a vén gazembert!
HAMLEAR
	Méghogy kinyírták? Én nyírtam ki egyedül!
	Éppen a hasába nyekkentettem! Ráadásul
	Látatlanban! (Laerteshez) Mi a baj? Úgy nézel rám,
	Mintha legalábbis a lábadra léptem volna.
FORTINBRAS LAERTES
	Bocsáss meg! Bánatos vagyok.
HAMLEAR
	Nem bírom az ilyen besavanyodott
	Hangulatembereket. Állandóan tönkreteszik
	A társaságot. Na, maradj magadnak!
BÁNK
	De csöndesen! A szép Ophelia jő!
HAMLEAR
	Tűnjünk innen!
CLAUDIUS
				Ugyan, maradj csak, fiam!
(Az udvar kacagva otthagyja Hamleart; be Ophelia)
OPHELIA
	Kegyelmes úr, hogy van, mióta nem láttam
	Fönségedet?
HAMLEAR
				Mióta nem láttál, jól, jól, jól.
	De most egy csapásra lelohadtam.
OPHELIA
	Ugye?! Hisz épp annyira utálsz engem, mint én téged!
	Ilyen harmonikus érzéseket nem szabad
	Beteljesületlen hagyni! Atyám is óhajtá nászunk.
HAMLEAR
	Akkor rászolgált arra, amit kapott!
OPHELIA
	Te jó ég, papa! Te milyen hosszú vagy! (méricskélni kezdi)
	Mily hirtelen hamarsággal, mint tűzrőlpattant
	Lány, lépett olajra lelked, ménkű nagy
	Porhüvelyed idehagyva, s most bokáig áshatom
	A kezem miattad! Jaj, Hamlear! (sír)
HAMLEAR
	Ily mérvű megrendülés sok is tán egymagadnak.
	Megyek, mielőtt nekem is jutna belőle. (el)
BÁNK
	(be egy koponyával) Ez meg kié lehet? Ki volt ilyen
	Agyatlan, vak és kopasz? Hiába töröm a 
	Fejet, nem tudok rájönni.
OPHELIA			Te Béla bán!
	Nincs esetleg papírod és ceruzád?
	Alapos munkát szeretnék végezni.
	Az ember elvégre csak egyszer temetheti az apját.
BÁNK
	Nagy marha vagy te, hogy sírásónak mentél! Igaz is:
	Nem tudod, ki ez? Tán te temetted.
OPHELIA					Hadd lám!
	Haj, szegény Yorick! Ismertem. Végtelen
	Tréfás, szikrázó elmésségű fiú volt.
	Egyszer azt találta ki, hogy beássa
	Magát a földbe. De már régen nem láttam.
BÁNK
	Furcsa. És akkor is így szaglott? (el)
OPHELIA				Na, gyere, papa! (kihúzza a tetemet)
	Milyen igazad lett – mindig azt mondtad:
	“Egyszer engem sírba visz ez a lány!”

[…]

(Tíz évvel később)

HAMLEAR
	Ez a nő egyszerűen képtelen, egyszerűen nem képes…
BÁNK
	Hát igen, már három lányt szült, s egyik sem fiú.
	S fiú utód híján kire marad a trónod?
HAMLEAR
	Van más út? Nincs! Kerestem. De mit tehetek?
BÁNK
	Valóban, meg kell szabadulni Júliától.
	Már ide is hívtam Laertest.
HAMLEAR
	És ha nem azt mondanánk neki, hogy szöktesse
	Meg, hanem, hogy végezzen vele?
BÁNK
	Ki van zárva. Laertes előbb végezne önmagával.
HAMLEAR
	Annyira szereti?
BÁNK			Annyira ügyetlen. (be Fortinbras Laertes)
	Szervusz, Laertes!
FORTINBRAS LAERTES	Szervusztok. Mi a baj?
	Tíz éve nem köszöntetek nekem.
HAMLEAR
	Az azért volt, mert utáltunk.
	De most változtak a dolgok.
FORTINBRAS LAERTES		Amennyiben?
HAMLEAR
	Jaj, Laertes, ne játszd az eszed!
	Mi mindent tudunk.
FORTINBRAS LAERTES
	Akkor mi újat mondhatnék?
BÁNK					Értsd meg, Laertes:
	Mi segíteni szeretnénk rajtad, de ez
	Csak úgy megy, ha nagyon őszinte vagy
	Hozzánk.
FORTINBRAS LAERTES
			Köszönöm, már semmi bajom.
BÁNK
	És a tudathasadásod? Hogyan is kezdődött, Laertes?
FORTINBRAS LAERTES
	Fortinbras megőrült, és nekiállt
	Őrjöngeni. Azelőtt olyan csendben volt,
	Észre sem vettem, hogy van egyáltalán.
	Méghogy én, Laertes? Nem igaz! Te vertél fejbe engem!
	Fenét, Fortinbras! Az én kobakom sajgott!
HAMLEAR
	Elég, Laertes, te már nem vagy beteg!
FORTINBRAS LAERTES
	Ja, igaz. Néha rám jön a nosztalgia.
HAMLEAR
	Én eltűröm, hogy viszonyod van a felségemmel,
	De ne traktálj a baromságaiddal, légy szíves!
FORTINBRAS LAERTES
	Mi? Hogyan? Eszembe nem jutott volna…
HAMLEAR
	Dehogynem. Éppen most traktáltál velük.
FORTINBRAS LAERTES
	De nincs viszonyom a feleségeddel.
HAMLEAR
	Nem vagy egyedül. Itt van Bánk.
BÁNK					Itt vagyok.
	De hagyjunk! Inkább beszéljünk Laertesről!
	Fortinbras Laertes! te halálosan szerelmes vagy
	Rosencrantzésguildenstern Júliába,
	Hamlear feleségébe, és meg akarod őt szöktetni.
FORTINBRAS LAERTES
	De én nem akarom…
HAMLEAR
	Nézd, Laertes! A tétova tagadás fűszál
	Az orromban, mely ingerli a nyálkahártyám.
	Márpedig egy alvó oroszlán ha tüsszent,
	Hát felébred! Úgyhogy elhallgass, mert
	Keresztülszúrlak, mint egy kutyát!
	Kérlek, Bánk, ismertesd a tervet.
BÁNK
	Nagyon egyszerű. Először is beadsz neki egy port,
	Amitől tetszhalott lesz. Valójában
	Nem igazi hulla, csak látszólagos,
	A külső szemlélő számára…
HAMLEAR				Aki nem tudja, hogy mi
	Beadtuk neki a mákonyt…
BÁNK					Mert csak azt látja,
	Hogy meredten fekszik…
HAMLEAR			Ugyanis csak mi…
BÁNK						Akik belekevertük…
HAMLEAR
	Tudunk a dologról…
BÁNK				Márminthogy belekevertük…
HAMLEAR
	Mármint az italába.
FORTINBRAS LAERTES	Leülhetek?
HAMLEAR
	Azután kriptába tesszük…
BÁNK				Mintha meghalt volna…
HAMLEAR
	Te meg vársz rá, hogy felébredjen,
	És sebesen elviszed magaddal, ahova akarod,
	Csak minél messzebb legyen!
FORTINBRAS LAERTES
	Értem, igen. Csakhogy ezt nem merem megcsinálni!
	Miért nem csináljátok ti?
HAMLEAR
	Mert ti akartok megszökni!
FORTINBRAS LAERTES
	Tegye meg valaki más!
HAMLEAR			Ne dühíts!
	Vedd ki az orromból a fűszálat!
BÁNK
	Na jó, egye fene, a nehezét átvállalom.
HAMLEAR
	Akkor írd, Laertes!
	“Én, Fortinbras Laertes, felhatalmazom Hamleart, Dánia csillogó karbunkulusát,
	hogy felhatalmazást diktáljon nekem…”
FORTINBRAS LAERTES
	De én nem vagyok Hamlear!
	És te sem vagy Laertes!
HAMLEAR
	A fene beléd, Laertes! Akkor írd!
	“Felhatalmazom Bánk bánt, hogy a nevemben, Fortinbras Laertesben arra csábítsa
	a feleségemet, márhogy Hamlear feleségét, hisz nekem nincs feleségem,” – de ez rád
vonatkozik, Laertes – “Rosencrantzésguildenstern Júliát, hogy megszökjék 
	vele, vagyis az ő révén velem, mivel én gyáva vagyok, és nem merem megcsinálni.
	A legközelebbi viszontlátásig is szeretettel csókol a te Laertesed.”

[…]

(Hamlear, Bánk)

HAMLEAR
	Már hat napja, hogy Laertes eltűnt Júliával,
	És én még mindig nem találtam nőt.
(A gyermek Goneril, Regan, Cordelia be)
LÁNYOK
	Szervusz, papa!
HAMLEAR
	Megjöttek a lányaim a kriptából. (a lányokhoz)
	Ugye, mondtam, hogy elment a mama?
REGAN
	Mondtad, igen.
HAMLEAR		Látjátok, igazam lett!
CORDELIA
		Nem lett. Ott fekszik a kriptában Laertes bácsival.
HAMLEAR
	Az a hülye Laertes! Mondtam, hogy vigye messzebbre!
BÁNK
	Épp egy ilyen szívderítő helyen kellett letelepednie?
GONERIL
	Hát odatelepedett a földre. De már egy kicsit benőtte a moha.
CORDELIA
	Gondolom, éhen halt. 
REGAN		Egy fél virágcsokor lógott a szájából.
BÁNK
	Tehát Júlia később ébredt fel?
HAMLEAR			Vagy egyáltalán nem.
	Amilyen álomszuszék.
GONERIL
	De, papa, értsd meg, hogy meghalt!
CORDELIA
	Teljesen szétnyílt a koponyája.
HAMLEAR
	Csodálom, hogy Laertesnek nem tűnt fel.
BÁNK
	Neked sem tűnt fel, amikor vittük a kriptába.
	Hiába mondtam, hogy nem természetes
	Az a véres nyiladék a homlokán.
HAMLEAR
	Hát akkor mégsem Fortinbras Laertesé lesz Dánia
	Trónja. Bár belőle, ha megéri,
	Nagy király vált volna még.
	Most indulás Britanniába!

[…]

(Másik tíz év múlva. Albán és Goneril otthona)

HAMLEAR
	Nem tetszik, lányom, ahogyan itt
	Viselkedtek velünk. Ahogy átnéztek
	Rajtunk, lekezeltek a tüntető
	Udvariaskodásaitokkal! Kerültök minden
	Vitát csak, hogy minél kevesebb
	Szót kelljen velem váltanotok!
ALBÁN
	Apuka, jódolgodban üvöltözöl?
GONERIL
	Hogyan mersz így beszélni a papával?
HAMLEAR
	Csend! Mit szólsz bele?
	Mit gondolsz, már haragudni sem tudok
	Egyedül? Mit gondolsz, olyan hülye
	Vagyok és öreg?
ALBÁN		Na és, ha azt gondolja?
	Emberelje meg magát, a teremtésit!
GONERIL
	Elhallgass! Én szeretem a papát! Még, ha
	Igazságtalanul vádol, akkor is!
HAMLEAR
	Igazságtalanul vádollak? Jogtalanul üvöltözöm?
	Persze, ez már a te házad! Kitúrtad
	Agg atyádat – most már te parancsolsz!
	De nem baj, Goneril! Üldözz el! Zavarj ki
	A zivatarban a pusztába esernyő nélkül!
	Egyenek meg a farkasok és a tigrisek!
	Legalább valakinek örömet okoz majd a jelenlétem,
	Még ha olyan sajátos módon is, hogy megesz!
	De megbánod, hogy így viselkedtél velem!
ALBÁN
	Én máris megbántam, hogy beengedtem.
	De egy hónapig nem hallgatom ezt!
HAMLEAR
	Tessék, még a vejemet is ellenem hangoltad!
	Elvégre ki vagyok én neked?
	Csak az apád! A nemződ és felnevelőd!
	Elüldöztétek az egyetlen lányomat,
	Aki még szeretett, és nem bírta
	Undor nélkül nézni az utálatotok!
	Bár én is vele mentem volna!
ALBÁN
	Közös az óhaj, apuka!
GONERIL
	Fogd már be a szádat, Albán!
HAMLEAR
	Ne terrorizáld a férjed, szívtelen!
	Albán, gyere velem!
ALBÁN		Na, szedelőzködni, apuka!
GONERIL
	Albán, elhallgass, utoljára mondom!
	Hogyan bizonyítsam be a szeretetem, papa?
HAMLEAR
	Add nekem a fele kíséreted!
ALBÁN
	Te tényleg hibbant vagy, apuka! Ideállítasz
	Száz fékeveszett martalóccal, erre még az én
	Hetvenemből is harmincötöt elkunyerálnál?
HAMLEAR
	Kunyerálnék? Úgy! A saját lányaim
	Házához koldulni kell járnom?
GONERIL
	De, papa! Nem lehet egy udvartartást vezetni
	Harmincöt emberrel! Még hetvennel is alig.
HAMLEAR
	Talán kell az én kíséretem?
	Vidd mind a száz embert, tessék!
	Fossz csak ki, tépd le a rongyaimat!
	Én elmegyek a küszöbre meghalni,
	Hogy valahányszor átess rajtam, amikor kilépsz!
GONERIL
	Papa, én szeretlek!
HAMLEAR		Ronda hazudós!
	Mit kértem én tőled? Csak annyit, hogy szeress!
ALBÁN
	Akkor célszerűbb volna, ha te sem utálnád! (ki Gonerillel)
HAMLEAR
(magában) Indulás a kapuhoz!
Jó hangosan becsapom, de aztán sietek
Vissza, mert cefet hideg van a lépcsőházban.
Fújj, szél, szakadj meg, fújj, dühöngj, vihar!

[…]

(Hamlear halódva dalol)

HAMLEAR 
	Milyen szép ez a fej, ahogy gubbaszt a nyakamon,
	Milyen szép ez a kar, ahogy ékíti a vállamat,
	Milyen szép ez a láb, ahogy a csípőmből kiáll,
	Milyen szép ez a has, noha kínozza a sérv!
	De ez a sok szépség mit ér,
	Ha az élet pihenni tér?

	A francba! Én meghalok!
	Elvisznek az angyalok!
	A francba! Én meghalok!
	Pedig nem is akarok!

	Rendben van, meghalok, de miért épp most teszem?
	Rendben van, meghalok, de miért nem tíz év múlva?
	Rendben van, meghalok, hisz más is megtette már!
	Rendben van, meghalok, de miért nem élek tovább?
	Mert a halál, mondd, mit ér,
	Ha az élet pihenni tér?

	A francba! Én meghalok!
	Elvisznek az angyalok!
	A francba! Én meghalok!
	Pedig nem is akarok!

Prokrusztész dala a Leukipposzból

Messzi magasban húznak a darvak,
Húzzák a két karomat.
Messzi alattunk húznak a falvak
Éppen ellenkező irányba el.
Szép is az innen fentről!

Neked ámulattal, darv, adózzék
Minden tolltalan, ahelyett,
Hogy földi lankákon darvadozzék,
S kémlelje magának a távlatot
A társadalom visszás útvesztőinek közepette.

Ha én rózsa leszek, majd fellegel
Egy darv, és égbe visz.
Szél szárnyán ringat néhány felleg el,
Míg gyomrában emésztem magam:
Milyen hosszú egy ilyen dög bélrendszere?

Benkő Absolon

Ki is volt Benkő Absolon? Senki sem tudja. Felkerestem a szüleit, akik esküdtek rá, hogy ők Benkő Epsilon szülei, vagy Benkó Absolonéi, maguk sem tudják biztosan, mert kéthónapos korában úgyis elhunyt. Azóta sem született gyermekük. Ekkor megkértem őket, engedjenek fel a fiatalon eltávozott szobájába. Ezt a kérésemet felháborodva visszautasították, de szerencsére, kárpótlásul, arra hajlandónak mutatkoztak, hogy tíz percig meredten vizsgálják a szemközti tűzfalat.
Persze felosonhattam volna ezalatt, de nem akartam visszaélni a bizalmukkal. Így a rendelkezésemre álló időben átszaladtam a szemközti vegyesboltba, és vásároltam egy revolvert, hat töltényt és tizenöt deka parizert szeletben, aminek ekkor még én sem tulajdonítottam nagy jelentőséget. Milyen szerencse, hogy mégis eltitkoltam előlük. Tán mik eshettek volna kivel meg, ha nem ekként teszek – hisz így is mik estek kivel meg, hogy ekként tettem, arról még én sem bírok tudomással.
Végül is a szülők az erőszak nyomására felengedtek, mint a Duna jege, csak ők a lányuk szobájába, aki – én tudom igazán – valójában a fiuk volt, és akinek azért adtak fiúnevet, hogy megmentsék a gyermek életét a zsarnok Heródes martalócaitól, akiknek rettenetes emléke mit sem halványult kétezer esztendő óta. Ekkor öt percet kaptam, amire fegyverrel kényszerítettem őket, hogy magam maradhassak odabent.
Lassan láttam munkához, először a héját hámoztam le, ha a műanyag borítással kis hús is levált, két fogam közé fogtam, úgy hántottam le a javát. Mígnem egyszer belém vágott a felismerés, és szétzúzta a végtelenné jegecesedett pillanatát a testtelen időnek: egy héjat - inkább héjcsíkot – lerágatlanul – inkább lehántatlanul – dobtam – inkább hajítottam – a szemétkosárba, inkább ne tettem – inkább ne csináltam – volna ilyet – inkább ezt. Utánanyúlván lenyűgöző világot fedeztem fel: egy réges-rég eltűnt narancs örökifjú kültakarója, egy tejeszacskó, és megannyi papírlom, némely összegyűrten, s hozzá pár bontatlan boríték, feladó Mijatyánk Hedvig, mint például:

Absolonom!
Nagyon boldog voltam, amikor legutóbbi leveledet kézhez vettem. Boldogságom kissé vesztett kezdeti ragyogásából az elmúlt öt hónap során; de tudomásul kell vennem, hogy évente csak egyszer van húsvét. “Kellemes húsvétot kívánok!” – látod, betéve tudom az egész levelet! Megmutattam Anni néninek (tudod, ő tanít fogalmazásra), és azt mondta, hogy ő maga sem tudná szebben kifejezni, hogy valakinek kellemes húsvétot kíván! És azt is mondta, hogy szebb betűket nyomtatni se lehetne! Apuka meg azt mondta, hogy ugyan ezek is nyomtatva vannak, de azért lehetne szebbeket is nyomtatni. Én nem értek a nyomtatáshoz, nem ez a munkám a nyomdában. Manci néni, aki fogalmazásra tanít, azt mondja, hogy a nyomdászoknak mindig piszkos a körme alatt, és hogy ne hívjam folyton Anni néninek. De csak azért hívom Anni néninek, mert nem is az igazi neve a Manci néni, csak én találtam ki neki. Puszi: Hedvid

S lám, nyomában a válaszra is ráleltem!

Kedves Hedvig!
Sok levelet gyűrtem már össze neked és dobtam ki, de ezt már végig fogom írni és elküldöm neked. Üdvözlettel: Absolon.

Itt hirtelen vége szakadt a levélnek. Ez azonban új tápot adott a lelkesedésemnek: hátha találok olyan levelére Absolonnak, amit el is küldött! De bárhányat lapoztam át, mind itt volt.

Kedves Hedvig Kisasszony!
Csak azért írok Önnek, mert Absolon úr fel-alá járkálva éppen Önnek diktál levelet nekem, és azt hiszi, mindazt a hülyeséget leírom.
Most új bekezdést kellett bekezedenem, eZT MEG CSUPA NAGYBETŰVel írnom. Figyel. Mosolyog. Örül a barma. Ma is hogy van felöltözve! Végre leülhetek egy kicsit gépelni. A titkárnőm lement ebédelni. Zabál, mint az állat. A hülye, azt hiszi, hogy nem tudok írni. De úgy kirúgom, mint a pinty. Jaj, jön! Miért van ilyen pézsmaszaga? Talán oposszum? Na, visszajöttem. Bekaptam néhány falatot. Nem lett hosszabb ez a levél azóta, hogy elmentem? Úgy hallom, befejezi. Akkor borítékba teszem és leragasztom. Így, ni. Hol a bélyeg? Aha! Jaj, valamit elfelejtettem beleírni. Mindegy, ezért már nem tépem fel. Üdvözlettel: Absolon.
Ui.: Ha ezt a levelet nem kapnád meg, ne aggódj. Nyilván kidobhattam, vagy efféle.

Úgy éreztem, alig töltöttem itt öt percet, mikor bejött a hölgy, és szólt, hogy lejárt az öt percem. Bólintottam, majd kiléptem a teraszra, hátha azt a látszatot kelthetem, hogy elmentem. Cselből ordítottam is egy hosszú, elhalót. A puszta belé kiáltott szóként nyelte el belé kiáltott szómat. Odalent egy idős bácsi rohant felém, kétségbeesetten kiáltozva: “Ne lőjön! Ne lőjön!” Én azonban úgy értettem, hogy: “Lelőjön! Lelőjön!”, de mielőtt lelőhettem volna, lelőtte más, mégpedig a házigazdám. Megkérdeztem tőle, ő is úgy értette-e: “Lelőjön! Lelőjön!” Nem, mondta, ő világosan értette, hogy: “Ne lőjön! Ne lőjön!”, de neki ne parancsolgasson senki a világon, főleg ne a saját háza felé futva, még a saját apja sem, még ha az történetesen egyszersmind a saját nagybátyja is egy bonyolult vérfertőzési história eredményeképpen, amelynek taglalását e lapokon nem tartanám ízlésesnek. Tekintetem azután a tetemre vándorolt, kinek kezében ekkor fedeztem fel egy széthajtogatott levelet.

Kedves Epsilon!
Nem akarlak fehéren izzó szenvedélyemmel lerohanni, de közölnöm kell veled, hogy járásod ringása a megtévesztésig hasonlít egyik verebünk járásának ringására, amelynek kacér tipegését udvarunkon nem tudom észvesztő gerjedelem nélkül figyelni. Amikor pedig páros lábon ugrándozol, le-lehajolva, hogy fellibbennek a kabátod hátuljára ragasztott tollak, vagy elrugaszkodsz az ereszcsatornáról – én olyasmire gondolok, amiről te jobb, ha nem tudsz. Talán meg sem értenéd így kéthónaposan. Mégis, arra kérlek, ha nem si írsz levelet, legalább üzenj, vagy változtass járásodnak ezen a bizonyos ringásán, mert már nem tudok hova lenni, kivéve reggelenként az istállóba, ahol a tehenet fejem. Csókol: néhai imádód.

Megdöbbentem, hogy ezt írta, legalábbis valami effélét, már amennyire így emeletnyi magasból kivehettem a görcsbe szorult kezében tartott, halavány és incifinci, cirkalmas kacskaringókkal jobbról-balra, szanszkrit írásjelekkel telerótt papírból, a pirkadat félhomályában. Nagy nehezen sikerült felocsúdnom e döbbenetből; ekkor elköszöntem Absolon szüleitől, és mentem a dolgomra.

Hónap-rondók

Január

A lelkem vacorgó répaorrba fagyott,
Havak hullásából fazék a fejékem,
Szemöldöm szén, amit az orrom fölé ken
Bárgyú gyermek, amíg szél sivít, mint fagott,
S két szemembe törve csöpp tüzemről faggat,
Mi lélek-jégpáncélból süt ki e léken.
Mi melegen óvna, nem növesztek faggyut,
Mi te, boldog ember, igyekszel, hogy fogyjad.
Hagyom, hogy nagyon fehérre keféljen
Egy ifjú esztendő engem, aggott aggot.
Aztán felfakadok, mint önnön fekélyem,
És a földbe foly’, ki itt fennen nyafagott.

Február

Tar fák gyümölcse az érett zúzmara,
Hajlanak az ágak súlyától roskadón.
Fázol, piciny madár, hisz tollas haskódon
Nincs kabát, s nem ígér az ég azúr meze
Derűt; de rút fellegek halmaza ez űr,
Alattuk föld alá temetett rozs kónyad.
Fiókot foganni kis verébszűz mer-e,
Ki tavasz jöttének érzékeny műszere?
Nem marja e havat most még fakón rozsda,
S e semmitől rettegve versz épp, szűm ere!
Ha Nap telelyuggat, mint átkelt konda-sor,
A földbe süppedni ezután szűnsz-e le?

Április (Töredék)

Bolond józan ész mámorít meg elsején,
Értelem szeszétől pöffeteg kaloda.
Hűs évad csábít zöld látványokkal oda,
S felmelegvő érzéssel leszek teljes én.
Az első lüktető, langyos nap felsejltén
Ébredez énem, mi eddig csak kallóda,
S noha nemrég a jég-rációt helyeslém,
Most fagyott véremet unszolom: feselj lém!
Kristályba fagyottan te itt sokallod a
Viszkető életet? Feküdj most le selymén!
…

Keresztrejtvény

1	2	3	4	5	6	7	8	9	10	11	12	13	14	15		
15	16												17			
18								19		20		21			22	
23	24						25								26	
27											28					
29						30			31				32	33		
34					35	36			37		38			39		
40							41	41				42				
43				44							45					
46			47		48					49		50		51		
52		53		54					55		56		57		58	
59		60			61			62								
63	64		65		66											
67		68		69												

Vízszintes: 1. Az öröm definíciója (egyszersmind a megfejtés maga); 2. “Ház”-zal a végén névelős névszó; 16. Baranya megyei kérdés; 17. Idén nem ő nyerte a szakácsversenyt; 18. Lásd: vsz. 17. (keresztnév első négy betűjével); 22. Az ilyen beszélgetés R-beszélgetés; 23. Erre gondolunk, ha kíváncsiak vagyunk, mennyi az idő; 24. Nem csupán Juan nem; 25. Farész; 26; MBRÁXTSZPFGG egynemű betűi; 27. Nahát, ilyet sem láttam még! 28. Tengert, de mennyeit; 29. Névelő nélkül fafajta lenne, névelővel a Bükk-hegység; 30. Ida párja; 31. Kicsapongó életmódot folytat; 33. Ilyen hangot hallat, aki fázik; 34. Árvaházat táplál; 36. Duplázva vsz. 31.; 37. Ha nős, akkor férfi; 38. Az EMY holland rövidítése; 39. Gyertyafénykeringőfelkérés része; 40. Merre intesz e napon? 42. Nem én nem ülök; 43. Ipse betűi keverve; 44. Árnyékszékhasználdát; 45. Értelmetlen betűhalmaz, de nem az ÁGERÓ (majd lesz az is!); 46. De Gaulle tábornok istállómesterének első szerelmének második álnevének a feltételezett monogramja; 47. Látogatási idő kezdete; 48. E nép néhány tagja még beszéli e nyelvet; 49. Van étvágya; 52. Párosával azonos hangzók; 55. Lehetne akár a kalcium vegyjele, ha nem lenne elvi vitánk Mengyelejevvel, mely szerint van-e értelme az általa kidolgozott periódusos rendszernek (szerintünk nincs, de úgyse tudjuk meggyőzni, nagyon makacs ez a Mengyelejev, a tömeg meg, mint a birka, csak megy utána…); 56. Egyszerű dallamhangszer; 58. Olyan lesz, ahogyan kivágják; 59. Aki kikuksizta a megfejtésből a vsz. 47-et, írja be ide is a becstelen; 60. Sok minden készülhet belőle; 63. Gaz orra ezt teszi, ha szomorú; 65. Ennyit értett Cicero, amikor támogatott egy javaslatot; 66. Így teve Ádám; 67. Karinthy egyik ritkábban idézett bölcs megállapítása.

Függőleges: 1. Dél-kelet Ázsiában ritka madár; 2. Irma testvérének nem egy nagy dög a kutyája; 3. Magyar településnév; 4. Így nevezte el Nnaionken az általa felfedezett elixírt; 5. Kereszthornyú dugattyús csapágy angolul; 6. Az elgeologizálás első kísérletezője; 7. Növény; 8. Rossz irányban fagy oda; 9. Sír; 10. Ángliai égyetem déákjának jélzője; 11. Gőgicsélés fele; 12. Régi ismerősének, esetleg – rokonának – magyaráz; 13. Connecticut állam jelentős része; 14. Vagy lehet, hogy mégsem imág? 15. Az anabaptisták felnőtteket is keresztelhetnek e névre; 19. Passzív ökölvívó hallhatja; 20. Ilyenkor ősz elején kicsit furcsán hat ez a kérdés, főleg más szájából; 21. Dohánybolt például; 31. Két t-vel ejt, 32. Fordítva: életét áldozza hazájáért; 33. Ez alá ásta Szemere a magyar koronát; 35. Bizottság nevének rövidítése; 41. Ritka kór, melyet hátalanul hűvös ízeltlábútól kaphatni; 41. Petőfinél, ill. a nevénél mindennél gyakrabban e ragra ismernél; 49. Nem árt, ha sok van belőle; 50. Furcsa meghatározásaink egyike; 51. Értelmetlen betűhalmaz, de nem a Tsüdu (az már volt); 53. Felőlünk! Ha tényleg szomjas… 54. És akkor mi van, ha köt? 55. Ezzé tesz a csábító; 56. Nganaszan gyermek-halandzsaszó; 61. Orvosi eszközök összefoglaló neve; 62. Aki a vsz. 23-ra vágyik, annak lehet; 64. Ha az emse legkedvesebb malackája a nagy melegtől szívdobogást kapna, anyja itt gyógyítgatja; 68. Felfordult Mercedes emblémája; 69. Kizárt dolog, hogy ezen az egyetlen betűn múljék Karinthy bölcs megállapításának megfejtése! Ez nem több alamuszi araszolgatásnál! Nem mondjuk meg! Nézd ki a megfejtésből, aztán nézz a tükörbe!

Szonett-töredékek B***-néhez

Ne ismerjétek hallatlan fejét,
Melyben szeme szőlei poshadnak,
Ám a löttyedt bőr termi cefrejét:
Fürtjei a zsíros, zaftos hadnak

Gennyszínűk, gömbölyűek, mint hat makk,
Nem lelsz köztük egyet se fejért.
Reád duzzatag hogyha most hatnak,
Gazdájukkal nem epedsz csevelyért.

A furunkulust dalld, és mitesszert!
S hogy mindezekre ő vajh mint tesz szert,
Erről szólani trágyázd elméd, szád!

Gazdag örömöt csak ha elmégysz, ád
Hiánya – semmit sem veszítesz, mert
Csúf az, hát csak távol szemmel nézd át!

Folytassa alább a sort a sörte,
Rútra nyúltan s konyultan dús lobonc.
Óhajtani csak ennyit bírsz: oh, bonc-
Kés pengéje nyírja már e szőrt le!

S kiszíneznéd háromszázötször te:
Ind templomban volna bár tar, ó bonc.
Zsíros hab, ha langy seritalból bontsz,
Omlik így. Az lehetne hűsölte

Egy ily kedvvel gennyedő orcának
És ez orca sok torzan morc porcának,
Min a hajzat maga a förtelem,

Amely e fejen szerte föl terem.
Ritka szálai aggó kort szánnak,
Kivéve, ha cserepük feltöröm!

Oh, mit tennék, ha volna pöröllyöm,
Mennyi örömöt lelnék lóbálván!
Ledőlne végre e málló bálvány,
Romja vélem megtörten pöröljön!

Feltéve, hogy fog hasonló bálnán,
S nem pattanva e hájról s bőrről jön.
De hogy létével tovább őröljön,
Nem hiszem, hogy kínom, mint Jób, állnám.
…

Már csak holttetemén harci táncot lejtve
Ünnepelhet keservteli torkom,
Ám hurrám még mélyeimbe kotrom,
S gyűrök szomorún sok víg csevelyt le.

Szánom nyűgöm, mi léte neveltje,
Éltének gyászát könnyemmel fintorgom,
Teljétől lettem én üres tok: rom,
Nem halálhír feszítő leventje.

Csúf enyészet, megszépülsz nevétől!
Vermemtől te, áldott verme, védöl!
…

Ünnep, oh, gyász! nem láthatni mostan!
Könnyezem, sőt patakzólag rívok,
Hogyha nem láthatom hamarostan,
Sírnom akad őszinte és hív ok.

Mert perceink, e kedves motívok,
Vesznek, s nem jut hozzám e csinos tan.
Elhágy a remény: sirályt szirtí fok,
Vagy szín az ingem, mit ma kimostam.
…

Lám e szesz mint csikland s mosolyra mint hergel,
Mosolyom ápol az övétől betegen,
Tiszta vízétől a kóros mámor perg el,

S ajzott kéj nyomán egy kicsiny béke elkel,
Arra készt, hogy szemem ajtaját betegyem – 
Virág az álom, a valóság buta gyom.
…

Ám dobálja borzadt koponyám a vánkos,
Akárha rugdalná rája ugorván kos,
Sós homlokom érdesen izzadtra nyalva.

Nem épp olyan, mint egy csupor fánkos
Lekvárt oldani szádban lassan nyálvá,
Melyet derülne lelkem berke nyelve.
…

Halnom hát ifjan, mert nem hal öregen?
Kell fakadjon kezéből a nehéz ajándék?
Halál, azért legyek tápláló kajád én,
Mert véle ketten nem férünk meg e rögön?

Inkább életem az övén megváltom, 
Révbe érkezvén nem halok meg vámtól.
…

Don
(Töredék)

(Don Dán, Don Sombrero)

Sombrero:	Jó reggelt, barátom, drága, kedves Dánom!
	Rád nyomta bélyegét a múlt éji dínom?
Dán:	Ó, hát valóban nincs kedvem most ugránom,
	De más adja okát, hogy majdhogy kell rínom.
Sombrero:	Mért kele képedre tragikus ábrázat?
	Mért vált fel arcodon fakó szín szép rézet?
	Csöndeske álmodba mi ojtott láb-lázat?
	Mi az, mitől méla ily markáns kép lészett?
Dán:	Szomorú szerelem berzeli lelkemet,
	Orcámra kínjának kínjából jut kamat.
	Derűre nem borít, inkább csak elkenet,
	S bánattól torkomban torlong a mukkanat.
	Ezért nem hallol tőlem szavat, fikarcnyit,
	Ezért, hogy a kedvem ily gyötört, szekerc-nyűtt,
	Ezért, hogy búnak ajtót eme vig arc nyit!
	Szerelem, éltem bimbajába te keltsz nyűt!
Sombrero:	Óh, hát szerelem csak? Amíg nyögöd, komoly!
	De elszáll, mint gödöly’ után szálló göböly.
	Szemeden még fátyol, még egyre föd ködgomoly,
	Testedről úgy csüng, mint kólikásról köpöly.
Dán:	Tévedel! Nem váltom szerelmem naponta.
	Mennyei balzsam az, s éteri nephente.
	Csapodár szellemed számomra ma tompa,
	Szenvedélyem ellen hiában ne fend te.
Sombrero:	Ugyan, kedvesem! Az élet nem színi mű!
	Mindannyiukban bár doboghat némi szű,
	Az élvet hajszolni nem fogunk szűnni mi,
	A hölgyet lovagja, mint szilaj mén, űzi.
Dán:	De színház a sorsunk! És mi karakterek.
	A világ színpadán kelnek korok, terek.
	Süllyesztő a halál, tákolt, kerek torok…
	És aztán nincs tovább.
Sombrero:	Azt olvastam Boileau-nál,
	Hogy hosszabb a boa lónál.
Dán:	Nem azt, hogy a darabom folyjon jól-formált cselekményesen,
	A cselekményt nem lincselem kényesen,
	S történjék egy napon, egy helyen egy eset,
	Kerülvén hangnemben el minden vegyeset?
Sombrero:	Akkor, úgy látszik, félreértettem.

Űrdalok

Dal az Űrből reánk leselkedő veszélyekről

Köztünk jár az Űrdüng,
lábnyomán az Űr düng,
s verejtékben fűrdünk,
ejhaj, nohaj, beh ádáz az Űrdüng!

Refr: 	Biza, a sok ádáz,
	az Űrből mind rád áz,
	vesztedre beládáz!

Köztünk száll az Űrgém,
s felcsippenti ürgém,
fürgén drága szürkém,
ejhaj, nohaj, beh ádáz az Űrgém!

Refr: 	Biza, a sok ádáz,
	az Űrből mind rád áz,
	vesztedre beládáz!

Itt kaszál az Űr-rüh,
sínyli sok víg ürü,
szürük nem lesz sűrű,
ejhaj, nohaj, beh ádáz az Űr-rüh!

Refr: 	Biza, a sok ádáz,
	az Űrből mind rád áz,
	vesztedre beládáz!

Űrvalkűr-kűr

Utcabál zsong derűsen a Tejúton, 
táncát ropja sok hajdanvolt teuton,
boldoggá tesz, báljukra ha bejutom!
Idevigyázz, jampec, gyer' mán,
stíröld, hogy ráz sok hótt germán!

Refr.: 	Űrvalkűr-kűr,
	így hat a sok jampecre,
	űrvalkűr-kűr,
	rázza magát kampecre!

Rongylábazik halhatatlan Valhalla,
ily hallalit nem szívesen hall Allah,
idegére megy lassan a trallalla!
Idevigyázz, jampec, né' meg,
stíröld, hogy ráz sok hótt német!

Refr.: 	Űrvalkűr-kűr,
	így hat a sok jampecre,
	űrvalkűr-kűr,
	rázza magát kampecre!

Csillagmagány

Köztünk üszkölt űr-ködök,
vak homályban gyűrködök:
metszi másét pályám?
Szűk örömben szűkölöm:
szűm szürke és szűrt körön
szűntelen mért fáj ám?

Külsőmre velúr terül,
de begyűl belűr belül,
s örökkön ő őröm!
Dér-ült lelkem nem derül,
egyedül dűl emberül,
s ürömöm csak űröm!

Refr.: 	Szívünk árva mécse
	lobogna bár messze,
	nem oly vibra mégse:
	más lángját hogy messe.
	Nem oly erős ez se, ez se, ez se, ez se...

Táncsics-vájka

Mit is takar a látszólag talányos cím? Mire vállalkozik új rovatunk? Milyen titkos cél mozgat is egy agilis, kedvesen bohém szerkesztőt, hogy teret adjon egy voltaképpen milyen rovatnak is? 
Aki nyitott szemmel jár-kel az utcán, az nem veheti nem észre, hogy egy idő óta a neves közéleti férfiú és jó tollú publicista újra divatba jött. "Mi van mostanság Táncsiccsal?" - hallani napra-nap, szegről-végről, hébe-hóba, csip-csup. Sajnos a divat nemritkán éppen annak van kárára, akit szeszélyes szárnyaira emelint. A divatmajmok csicsa Táncsicsa és a kultúrember józan Táncsicsa közt áthidalhatatlan szakadék tátong. 
Lapunk azt a missziót vállalta magára, hogy korunk fiataljaiban a maradandó, örök emberi értékeket zászlajára hímző Táncsics Mihály képét érzékítse meg, és e küldetésében fordul művelt és széles olvasótáborához segítségért: levelekért ugyanis, amelyekben lehetőleg személyes Táncsics-élményeikről tudósítanak, és ennek ürügyén nem traktálják a szerkesztő urat a Családi Lap 1977/26. számában található keresztrejtvény - különben helytelen - megfejtésével. (A helyes megfejtés egyszer s mindenkorra, és nincs sorsolás, miénk a babér, pálmástul: "... a Vöröskereszt alapelveinek szellemében cselekedjenek".) Nem ez persze az egyetlen kifogás özv. Csajvadék Buranyné levelével szemben, aki mellesleg elsőként jelentkezik felhívásunkra, csakugyan varázslatos gyorsasággal, hiszen már itt is a levele, íme:

Tisztelt Szerkesztőség!

Aki nyitott szemmel jár-kel az utcán, az nem veheti nem észre, hogy egy idő óta a neves közéleti férfiú és jó tollú publicista újra divatba jött. Ezt a szép gondolatot az Önök újságjának mostani számában olvastam az imént, és nagyon megfogott. Meg is álltam az olvasásban és neki is kezdtem az írásnak. Én magam régóta fájlalok valamit, a fentiekhez hasonlót Táncsiccsal kapcsolatban. Ez az ominózus eset, amelyről rögvest beszámolok, még Táncsics életében történt vele. Itt kell szóvá tennem, ami úgy tűnik, elkerülte a Szerkesztőség figyelmét, hogy Táncsics sajnos már nincs velünk, már idejét is tudom, mióta. Jó száz éve. Meghalt. Márpedig nálam ez úgy megy, hogy ha a halálra gondolok, hát azon minutában kiszárad a torkom. Iszok vizet, megyek.
Tehát, mint ígértem, 1977/26-dik számukban megjelent rejtvény megfejtése: A VERES KERESET A LAP EL LEIUEK /.../ZELLEMÉBEN CSELLENGJENEK EL A FIATALOK, AMI NEM HELYES. A zárójel egy hiányzó betűt pótol, ami sehogyan sem akart kijönni. Mi az a vietnami holdújév? Ezt a hiányt, kérem, nézzék el nekem, mert én egyáltalán nem használok Rejtvényfejtők Lexikonját, bár alig bírom megállni néha. És mi van az ötszáz forinttal, ami állítólag az enyém lehet? És mikor vehetek részt a sorsoláson?
Hm, nagyon kellett ez a pohár víz! Tehát egyszer Táncsicsot megverte a hajdú, csak mert nem volt hajlandó robotolni, kiállt a barázdából, csak mert sajnálta agyonhajszolni a lovat. Bár már az a ló is a múlté. Ma meg az emberek bántják az állatokat! A fiatal emberek például gyakran elcsellengenek otthonról, és csúzlival lövik a kismadarakat. De nemcsak a verebeket ám, hanem a poszátát is. Bánjunk inkább jól az állatokkal, főleg ha szeretetünkért nem is kell botoztatással fizetnünk, mint Táncsicsnak.
Üdvözlettel hű olvasójuk:  özv. Csapadék Murányné.

Minden tiszteletünk mellett meg kell állapítanunk, hogy egy olvasónál nem minden a hűség, ahogy egy házastársnál már inkább, bár még nem feltétlenül. Hamar jött ugyan a levél, de ennél azért többet vártunk. A megbántás szándéka nélkül könyörgünk, hogy aki szenilis, szellemileg a múlté, az csak olvasson. Kérjük, hogy aki már ír, az ne csupán Táncsicsot, de az írás művészetét is tisztelje, mint Táncsics maga tette. Hiszen a stílus maga Táncsics.

Kedves Olvasótábor!

A Szerkesztő úr nagy-nagy örömmel vette kézhez a mai postáját. Két borítékon is azt olvasta hatalmas betűkkel - bár inkább szóképpel olvas, gyakorlott olvasó! -, hogy Stancsics-svajka, ami csupán távolról emlékeztet rovatunk címére. Büntetésül nem is közöljük ezt a két levelet, akkor már inkább azt a kettőt, amely ugyan a "Konyha? Kés(z!)!" rovat címére érkezett, de képtelen vagyok rájönni, miért. Már csak azért se, mert dühömben olvasatlanul adtam oda a szedőnek, noha az egyikből három oldalt kiselejteztem, téptem voltaképp, miszlikbe, azt gondoltam, vontatott, meg ráadásul az "iszamós" szóval kezdődött, amit nem állhatok. Elavult divatszó, amit indokolatlanul használnak manapság agyon. Mostanság minden iszamós: a latyak, a köpet, az újszülött, a rekamié és a slejm! Miért ne lehetne inkább a latyak "mély", a köpet "bársonyos", az újszülött "kis rózsaszín disznó", a rekamié "kanapé", a slejm pedig "fúj, de ocsmány, mi ez, slejm?"? Tehát a levelek:

Kedves Szerkesztő Úr!

Igazság szerint én Táncsics Mihályról szeretnék írni, s hogy mégis a "Konyak - és(z?)?" rovatba küldöm levelem, ennek oka az a régi gyűlölség, amely a feleségem családját a Táncsics-családtól elválasztja, s ugyanakkor összeköti vele. 
Élményem azért személyes, mert velem is megtörtént ugyanez, más környezetben, és más szereplők közreműködésével, de ugyanez. Nem Ácsteszéren születtem ugyan, és nem Táncsics Mihály apja, szintén Táncsics Mihály, csak egy idősebb, sétált feldúltan a hálószoba előtt, míg a bába kiemelt anyám ettől rögvest lappadásnak induló hasából, hanem egy kórházban, de születtem én is - hogy milyen néven, azt elég, ha én tudom, a feleségem leharapná a fejemet, ha tudná. Voltaképp persze tudja, csak nem innen.
Ácsteszéren vagyunk, 1799. április 21-e estéjén. A balzsamos tavaszi zefír szelíden simogatja a vidéket, benne egy férfi feldúlt vonásait, aki nyugtalanul jár-kel fel-alá, ide-oda, csip-csup a tornácon, a hálószoba előtt, az ólak mögött, a kamrában, a pitvaron keresztül, hol itt, hol ott, ami éppen az útjába esik. Ez a férfi Táncsics Mihály. Vagy Stancsics, maga se tudja, olyan izgatott. Azon tépelődik, hogy vajon éppen most születik-e egy fia, akinek saját nevét fogja ajándékozni, bármi legyen is az, teketória nélkül. Vagy lehet, hogy most? Vagy most? 
A második "most" volt találó. Tudniillik éppen akkor emelte ki a bába a kis testet, amelyik még

Na itt jöhetett, amit mondtam. Ugye, az "iszamós". Úgy látszik, az a három oldal, amit kitéptem, tartalmazta a történet további részét. Nem érzem magam hibásnak, így legalább a másik, tíz oldalas levélből is közölhetünk egy bekezdést.

Ahogy mondani szokás: nyomtató lónak nem kötik be a száját. A következő történetem talán inkább a Stancsics-svajka-rovatba illik, vagy milyen kacifántos, bakafántos, furtonfurt címe van, a nép magamfajta egyszerű fiának unintelligibilis, de elég a tréfából, nem reggeliztem tréfa-répát, mert mindig móka-rókázom tőle. Sebaj. De a Táncsics-rovatukat nem szeretem, mert összefüggéstelen és kusza. Most is ez a pofa a Táncsics születésével, hogy mit akart! Biztosan hiányzik egy kereke a négyből, mégis megbotlik, mint a ló. A kerekes ló - talán lóbusz. Mint a Lóbusz-konzerv, ugye.

Itt ugorjunk pár oldalt! (A szedő.)
Köszönöm. (A szerk.)

De most már igazán félre a tréfával! Elvégre Táncsics golyvájáról akartam írni. Talán elveszi az étvágyukat itt a "(Ta)kony-has(z)ék" rovatban. A tréfás elnevezés tőlem való egyébként. De komolyra fordítva a szót, kilenc-tíz éves korában Táncsicsnak golyvája támadt. Nagy és a nyakán. Ezért lett mogolyva. Ennek semmi köze a születéséhez, ez nem az a golyva, amelyik hozza a gyereket, hanem az a golyva, amelyik viszi. Csúfolták is érte a pajtásai: "Golyvamadár, bagolyva, mér' vagy ilyen mogolyva?" De Táncsicsot sem kellett félteni, hacsak a golyva miatt nem. "Le vagytok ti golyva!" - replikázott szellemesen. 

És így tovább. El tudják képzelni. Veszélyes művelet ez a levélbontás. Mint rovatcím, túl sokféle embert bizgatott fel, és most bánom. Könyörgök annak a mind kevesebb olvasónak, akiben még bízhatom, hogy írjon az ilyenek helyett. Maximum húsz sort fejenként. Vagy összesen, azt sem bánom. Mai büntetésük: soha többé nem lesz "Konyha? Kés(z!)!"-rovat (ha lenne is, ez lenne a címe!)!

Te Pimasz, Te!

Ne szeress te engem, és ne sirasson az anyád! Mit csináltál az én levelemmel? Éppen a legszebb részt volt lelked kiegyelni, te kukac! Nagy szerencséd, hogy megvan még egy példányban, de most azután leadd ám az egészet, vagy a szakálladra lógatlak, mint Táncsicsot a börtönben!

És itt következik az a levél, amelyből a múlt héten már közöltünk részleteket. Minthogy részben ismert, részben érdektelen, részben és leginkább mindkettő, dacolok. Köpök a kilátásba helyezett kínzásokra. Szerencsére írt más is:

Tisztelt Szerkesztő Úr, Aranyos!

Rögvest meg szeretném nyugtatni, hogy amennyiben ezt a pár soromat, melyet szándékosan tömörítettem pár sorba, nem találja közlésre méltónak, ha nem felel meg az ön tisztelt emelkedett ízlésének, mert előfordulhat, nem szoktak nekem sikereim lenni az életben, én akkor sem léptetek szankciókat életbe, viszont sírni azt fogok, mint a záporeső. És azt is fogom kiabálni, hogy: "Miért pont én?" és "Miért pont én nem?" - felváltva. De nem is erről akartam írni.
Tudnivaló, hogy Táncsics szerette a hasát. Vagy a hazát? Már a saját írásomat sem tudom kibogarászni. Ha az előbbiről írok, talán inkább illenék a Konyhakész (ne haragudjék a pongyola írásmódért, de én egyszerű asszony, vagy férfi - hogy az ember a saját írását ne tudja kiböngészni, nem jó megöregedni! - vagyok) rovatukba, csak kár, hogy megszűnt. De hiába szerette szegény Táncsics a hasát, Szombati uramnál oly csekély cintányérok voltak (itt töprengtem valami viccen a zenekarokban használatos cintányérokkal kapcsolatban, furcsán ugyanaz a szó, nekem sajna nem jutott eszembe semmi, de ha a szerkesztő úr az okos fejivel kibök valamit, tessék beleírni nyugodtan ám, ne tessék sajnálni!), [muzikális egy família lehettek a Szombatiék, cintányéron ettek, talán ebéd után meg tubákat szíttak az orrukba, a kertjük meg orgonától virított, s néha áthívták a Klarinét a szomszédból bőgőnek, és így telt a szombat? a szerk.], bár én kicsit rövidebb viccre gondoltam, ha meg nem bántom szerkesztő urat, de olyan csekélyek, hogy a kalán sehogy sem merült meg rajtuk. Ezzel én abba is hagyom, hogy helyet adjak másoknak. Szeretettel és ügyüknek elkötelezetten és reménykedve a viszontlátásban a lapjukban (nicsak, itt a levelem!): Klariné. Vissza is adom a Szerkesztő Úrnak a szót!

Óh, még ne! Vegyék el a rovatomat, én majd csak rendezgetem, ha nem bánják, hogy belepiszkítok. Utálom magát, Klariné! Utálom Klarinét, meg a Spinét is, ha ír! Mi jöhet még?

Uram, én azon a hiten vagyok, hogy az "iszamós"

Jaj, mi volt ez a nagy hasadáshang? Csak nem eltéptem véletlenül, ezer darabra? Újat!

Tisztelt Szerkesztő!

Nem is tudom, hogy írjam körül, amire gondolok. Tudjuk, amikor a csecsemőt kiemelik az anyja hasából, prüdéria volna tagadni, hogy a kicsi olyankor nem száraz, szikkadt, kicserzett, hanem bizonyos nyálka, ha szabad ezt a szót használnom, lepi testfelületét. Ez csak így van - Táncsics idejében is így volt. Ezt a váladékot, minek szépítsük, a népnyelv, a maga őszinte, kicsit keresetlennek rémlő szóhasználatával úgy nevezi... 

Ez nem néprajzi rovat, mint ahogy nem is háziasszonyi sem. Táncsics! Írjon nekem valaki Táncsicsról!

Tisztelt Szerkesztő Úr - jól írom a nevét, inkább talán címét, így nagy betűvel, nem akarok tiszteletlennek bizonyulni, tudja!

Én csupán annyit szeretnék kérdezni, igaz-e, hogy Táncsics felesége sáfrányt termesztett a kertben és olvasta Kantot is? Csak mert Életpályám című művében, tudniillik Táncsics művében, hasonló nevűben, címűben inkább, olvasom róla, azaz a feleségéről. Így van? Én azt hiszem, igen, de nem mernék így ex katedra kijelentéseket megkockáztatni. Búcsúzóul megtudhatom, mi az a sáfrány, és mi az a Kant, és miért írják nagybetűvel, tudniillik Kantot? Nem írom alá, mert kicsit elbizonytalanodtam. Tehát... akkor... szóval vége itt a levelemnek... ugye...

Aforizmával zárva, ha Táncsics ma olvashatna, bánná, hogy egykor írhatott. Adieu!

Szerkesztő Tanár Úr!

Nagy lelkesedéssel vetettem bele magamat rovatod receptív megolvasásába, ha érted, mit posztkodok össze, mit beszélek posztorjává, hogy az orját ekképp emeljem át a kulináris hagyományból. Én voltaképpen egyáltalán nem hiszek a nyelvben, mint kommunikátorban, veled is csak azért állok szóba, hogy megtudd, mit gondolok, például a nyelv inkompetenciájáról, hogy szándékkal, önironikusan legyek tautologikus, mintegy idézőjel(en)be(-)téve ezzel saját szöveg(elés)em&. Eddig legjobban a Konyhakész rovat megdekonstruált címe tetszett, csak azért nem írok oda, mert nem hiszek a táplálkozásban, mint az önfenntartás adekvát eszközében. (K)evés? (B)irka? [Itt kicsinyt hagyjuk magára a levélírót, hadd tévelyegjen lelki önkeze lukért a zsebében...] Hogy elmagyarázzam a te nyelveden is, hogy megértsd, még ha én most unni is fogom, nem tetszett nekem az olvasatom, amelyet leszűrni kénytelenkedtem annak a kollégának a leveléből. Nem tetszik, hogy valaki ilyen otrombán belesüpped a primér irodalmi hagyományba. Az egy dolog, hogy mit ír Táncsics. Mit tudja ő, mit is ír? Leválik róla a duma!  Adu - ma! Úgyhogy a kedves íróolvasó kolléga ehhez tartsa magát, ne szopja be Táncsics szövegét, ha azt akarja, hogy érvényes olvasatot állítson elő, és ne köpjünk ki a leírni sem mert neve hallatán a cudarnak!

A te neved se kerül nyomdába, nyomja ki, akinek tetszik, én szánom rá az ólmot! Mit gyalázod, te sükebóka, az egyetlen embert, aki manapság Táncsicsot olvas? Aki eddig az egyetlen tisztességes levelet volt hajlandó összeizzadni a rovatomba? Bántsuk rögtön, mert kicsit hülye? Én talán normális vagyok, hogy veletek foglakozom? Rokonom nekem ez a Táncsics, hogy ilyenekkel ismerkedem a révén? Na megint jön a postás, hoz is valamit.

Tisztelt Szerkesztő Úr!

Furcsa élet a postásé. Mások leveleit kívülről ismeri, a magáéit pedig kívülről tudja. Boldog vagyok, mert másokért fáradok. Kifejteném bővebben, de Soltész Rezső Úr Csönget a postás című dalában már oly találóan adott hangot érzelmi életemnek, ahogyan én megfogalmazni sose tudnám kérem, pedig az utolsó szóig szentigaz, minden szavát ércbe kellene faragni. Igen, a postás egy igazi sorstárs, még ha nem is csönget naponta százszor, hanem bedobja a leveleket. Ezt nem Táncsicsról mondom, de hát olyan vegyes ez a maguk rovata. [De ennek vége, haverom, postás, a bizalmaskodásnak, a csengőfrásznak!] Táncsicsról nekem is van egy levelem, oda is adom, ez a dolgom, én dolgozom, nem úgy, mint ezek a szerkesztő urak, akik ülnek, bagóznak, kérem, százforintosokkal gyújtanak a virzsiniájukra abból a pénzből, amit én keresek rájuk a homlokom verítékével és a talpam kopásával...

Adja már oda azt a levelet, ne papoljon itt nekem! És még egyszer a csöngőhöz nyúl, egy csapásra elkótyavetyéli minden rokonszenvemet. Mit gondol, miért lóg odakint levélszekrény? [Hogy abba dobáljam a leveleket. - a post.] Pontosan azért, okostojás. Na, hoci-nesze, alómars! Nincs gyufája? Na, mi ez a levél?

Kikérjük magunknak, hogy a mi leveleink nem voltak tisztességesek! Nekünk nagyon tetszettek egymás levelei, és azóta is váltig keressük egymás társaságát, és levelezünk Táncsicsról! A Szerkesztő Úr kommentárjai viszont hajmeresztőn sületlenek! Az eddigi levélírók, kivéve azt a névtelent az előző számból.

[Bizonyára számos olvasónkat foglalkoztatja, miért szűnik meg a Táncsics-vájka. Egyszerű, de még milyen egyszerű, az egyszeregy vagy az ábécé nem ilyen egyszerű, bár az sose ment nekem, de már megint rólam írunk, hagyjunk békiben, megleszek én nélkülünk. Nem szeretnék az előző, sikerrel kitúrt szerkesztő hibájába esni, akit éppen azért gyűlöltem megveszekedetten, most is beleborzongok, zsibbadnak az ujjbegyeim is, mert túlszubjektivizálta ezt a rovatot. De most végre visszavonult, ne is keressék, titkos a címe annak, az indiszkréció kedvéért szanatóriumnak nevezhető intézménynek, amelyben élete végéig cserepes növény módjára éli majd együgyűen boldog napjait. Ezt persze nem tőlem tudják - de mit csinálok itt az ujjaimmal, miközben sutyorgok? Jaj, írok! Vagy a szöveg írja magát? Vagy engem ír a szöveg? Figyeljük csak! Nem, én írom a szöveget! Akkor ez az kérdés eldőlt! (Hoztam egy levelet! A post. Egy másik post.) Jé, valaki belepiszkált! Mit ír? Á, levél jött! Hát gyere, levél!]

Tisztelt Másik Szerkesztő Úr!

Sajnálattal értesülök, hogy már a postás sem a régi. Márpedig én az újdonsággal - legyen az postás vagy szerkesztő - úgy vagyok, mint Táncsics Széchenyi vívmányaival: nem bízom benne és valahogy nem szeretem. Tudja, lóverseny, meg kaszinó, nem nekem valók az efféle úri huncutságok. Ebben az új világban talán már csak Táncsics a régi, de ő mindinkább. Jellemző is manapság, hogy az ilyen jótét kezdeményezések, mint amilyen ez a Táncsics-vájka is volt, elvéreznek a közönyös és szeretetlen világ közönyén és szeretetlenségén. Olyan világban élünk, amelyben az emberek nem keresik egymást és nem találják önmagukat. És nem találják Táncsicsot sem. Éljen Táncsics a maga módján, és éljünk mi is, lehetőleg az ő módján, és reméljük, hogy talán egyszer, máshol, máskor, de valahol és valaha győz mégis a boldogság a boldogtalanság felett! Egészen elérzékenyültem, nézzék ezt el nekem, kedves testvéreim! Szeressék egymást a gyerekek! Tisztelő hívük: egy kései Prokota. (Annak a bizonyos Prokotának egyenesági leszármazottja.)

Kedveseim!
Köszönöm ezt a levelet, mindig egy ilyenre vágytam. Egy ilyen befejezésért érdemes volt elkezdeni ezt a gyönyörű rovatot! Bocsásson meg nekem mindenki, azok is, akiknek szerkesztőségi borítékban levélbombát küldtem - nem azért szállítottak ide; az előző postással volt egy kis afférom, egy kis szivar került neki a torkába, épp a légcsövébe, és nem bírta kiköhinteni a tomporomtól, ami az arcára nyomódott. Szóval bocsásson meg nekem mindenki, én újraértékeltem a világnézetemet, rájöttem, hogy az élet egy habostorta, én boldog vagyok. Távol a szerkesztőség lármájától megleltem magamban magamat, mint ahogy egy szép napon Stancsics fedezhette fel magában Táncsicsot, hogy élete végéig együtt maradjanak utóbbi. Én itt jó ember lettem, a kezemet se mozdítom naphosszat, csak meredek a gúzsra. Boldog vagyok, és úgy hallottam, maga Táncsics is itt lakik a szomszédban. Szeretném a gondolataimat, amelyek lám, levéllé formálódtak, papírra is vetni, de erre sajnos aligha van mód. Hallgatok hát, és senki nem olvashatja szívszorító hattyúdalát az egykor oly szépreményű szerkesztőnek. Nem búcsúzom, hiszen nincs kitől, hogyan sem egyébként. Pá.

[Még csak annyit... de nem!]

Keresztfejtvény

1 L	2 Á	3 T	4 N	5 I	6 E	7 G	8 Y	9 R	10É	11G	12I	13C	14I	15M	 B	
15A	16K	  E	  N	  D	  L	  E	  G	  I	  T	  I	  M		17M	  A	  O	
18K 	  O	  L	  A	  O	  G	  R	  A	19Z	  O	20V	  I	21V	  Á	  N	22R	
23O	24S	  E	  I	  N	  E	  Z	25F	  E	  N	  É	  K	  A	  G	  Y	26Á	
27D	  E	  P	ON	  T	  O	  S	  A	  N	  I	  R	28É	  G	  E	  I	  T	
29A	  B	  Ü	  K	  K		30O	  D	  E	31E	  J	  N	  Y	32E	33F	  A	
34L	  E	  L	  E	  N	  C	36N	  O		37J	  E	38E	  M	  Y	39Ö	  F	
40M	  A	  É	  N	  O	  D	  A	41I	41N	  T	  E	  K	42Á	  L	  L	  Ő	
43I	  P	  S	  E	44W	  C	  Z	  D	  É	  T		45T	  S	  Ü	  D	  U	
46H	  R		47L		48G	  A	  E	  L		49V	  A	50N 	  H	51Á	  T	
52O	  O	53I	  I	54K	  K	  G	  G		55C	  A	56G	  O	57N	  G	58C	
59L		60 6	  X	5	61F	  A	  R	62O	  S	  T	  L	  E	  M	  E	  Z	
63L	64Ó		65I		66É	  V	  Á	  J	  Á	  T	  A	  K	  A	  R	  Á	
67O	  L	68Y	  R	69E	  M	  E	  K	  A	  B	  A	  L	  A	  T	  O	  N